JAKOB WALLENBERG. 283

»Sällskapet fortsatte sina möten inemot Kap, då dess
vitterhet tillika med kvarstoderna av arrack och socker
upphörde.»

För mathållningen ombord har Wallenberg idel lovord:
»Vi spisa förträffligen väl ombord, och den som nekar det,
förtjänar att dö av hunger eller, som är detsamma, vräkas
in på en skeppareskuta, där man slipper peta tänderna
efter bringor och kalvstekar. Vid utgåendet ifrån Kap hade
vi mellan fem och sex hundra matnyttliga liv med oss, för-
utom några hästlass frukter och läckra viner. Gud signe
så visst dem, som släppa myntet tilll Bordordning, uppass-
ning och överflöd, all ting talar till deras heder, som utrustat
OSS.

Vad våra besättningar angår, så hållas de över huvud
långt bättre än andra nationers. Utom tre styva mål om
dagen består kompaniet dem två gånger tevatten om dagen,
en gång brännvin och oftare, allt efter som arbetet är svårt,
t. ex. vid landfall och ankarens lyftande i stormväder m. m.
Brännvinssignalen sker förmedelst dallring på klockan,
en musik, som matroserne ej ville byta bort för Stockholms
bästa konserter.» Och, som Wallenberg säger, »sporren
hjälper märren fort och supen matrosens.

»Bland annat få de ock två gånger punsch i veckan.» Den
delas ut ur en stor balja på däck, och då »svärmar folket
tillhopa som flugor kring en filbunke. Var och en sticker
fram sitt kärl. Somlige ha gamla trästop, någre utgravna
kokosnötter, andra åter sina hattkullar. Det är ett nöje att
se, huru deras uppsyner ljusna allt mer och mer. De få nog
till att bli glada men för litet till att kunna krakela. Alltså
följer på dessa gästabud intet annat ont än några brors-
skålar eller en stojande slängdans runt omkring däcket.»

Den 1 augusti fingo våra Ostindiefarare Java i sikte.
Den stora öns strand tedde sig för dem som »den aldra skö-
naste lustgård, samtidigt som den fägnar lukten med en
söt och vederkvickande utdunstning,. Etfter ytterligare
fem dagars segling inlöpte Finland i Angri, »en liten javansk
stad, om annars en hop sammanvräkta bambuhyttor, fulla
med tvåfota markattor, kunna så kallas. Vi togo oss», fort-
sätter Wallenberg, »en tripp inåt skogen. Det är ett nöje
att se markattorna hoppa i det ena trädet, medan ångra
