160 ISLÄNDSKA ÄTTSAGOR.

han med fart mot bondehopen. Skölden kastade han på ryg-
gen, grep om spjutet med bägge händerna och höll det fram-
för sig. Han stötte det fram, och allt, som stod i hans väg,
sprängdes undan. Så banade han sig väg fram igenom fyl-
kingen.

När han kom ned till sina män, var det dem, som om man-
nen vänt åter från Hels salar.

De stego sedan alle man ombord, höllo ut från land och
seglade till Danmark, nya äventyr till mötes.

Så låg Egil ute över ett år, innan han vände tillbaka till
Island. Där blevo alla glada över att se honom åter.

Egil gästar bonden Årmod i Värmland.

En vinter var Egil på färd genom Värmland. Efter en
mödosam dagsresa kommo han och hans män en kväll till en
gård, som ägdes av bonden Årmod. Esgil förstod snart, att
denne icke var att lita på, och det skulle sedan också visa sig,
att bonden försökte lägga försåt för Egil och hans män.
När de kommit in i stugan, sade Årmod:

»Varden I icke bäst undfägnade, om bord strax sättas
fram för eder och I fån kvällsvard, så att I sedan kunnen
gå och sova? Bliver då vilan eder bäst.»

»Det likar oss mäkta väb, svarade Egil.

Årmod lät sätta in bord, och stora byttor, fulla av sur
mjölk, ställdes fram för dem.

Det gjorae honom ont, sade han, att han icke hade ädelt
öl att bjuda gästerna.

Egil och hans män voro trötta och mycket törstiga. De
grepo om byttorna och drucko mjölken i långa drag. Egil
drack dock allra mest. Där kom ingen annan undfägnad.

Mycket tjänstfolk var där inne. Husfrun satt med några
andra kvinnor på tvärbänken. Bondens dotter sprang om-
kring på golvet, tio eller elva år gammal.

Husfrun kallade henne till sig och viskade henne något i
örat.

Mön for hän till bordet, där Egil satt. Hon kvad:

»Mig hon sände, moder
min, ett ord att säga.
Vill jag Egil varna:

varligt mån I klunka.
