BENGT LIDNER. 213

»Högt i odödlighetens famn

bland stjärnorna min harpa klingar,
och lyft på morgonrodna'ns vingar,
jag prisar, Helige, ditt namn.

Långt förr, långt förr, än tidens flod
ur evighetens klippa sprungit,

du ensam där i töcknar stod,

och ingen kerubim dig sjungit.

Det tomma kaos suckande
i djupet för din tron sig böjde.
Du andades, Allsmäktige,
och himlarna sig där upphöjde.

Än ensam, utan sångens ljud,
du lät en allmaktseld utfara:

strax omgav dig serafers skara
och söng din ära, väsens Gudl!

Än såg du vitt kring djupets famn,
och världar fram ur mörkret bröto:
strax stormarna ditt välde röto,
och åskan dundrade ditt namn.

Din anda, Gud, skall återdriva

i kaos jord och himlarna;

men dina år ej ända ta:

du var, du är, och du skall bliva.
Halleluja!»

I strofer sådana som dessa visar sig Lidner som en stor
konstnär. Här är det, som om orgelbruset i Göteborgs
domkyrka, där Lidners far och farfar varit organister,
genomströmmade hans poesi. Här tycker man sig, som
Heidenstam säger, skymta något av evighetens stjärnhimmel
över skaldens huvud.

»Yttersta domen» är hos Lidner ingalunda någon teckning
av Guds hämnande makt. Den är snarare en hymn till förso-
naren Messias. Av den ömhjärtade skalden bli alla benådade.
Den bibliska berättelsen om rövaren på korset tycks ha
ingivit hans barnsliga själ den föreställningen, att illgär-
ningsmän och slarvar rent av hade något slags företrädes-
rätt till himmelriket, att detta var ett hem speciellt för
fallna. Blott en störtas ned i avgrunden — det är satan
själv, som »rytande upp ur Tartaren fara.
