AGNETA HORNS LEVERNE. 347

hela nättren igenom. Och så ofta jag hörde min saliga fru
mor nämnas, eller om jag såg något, som henne hade hört
till, så var mina ögon fulla med tårar. Och kunde jag komma
undan, så att jag fick vara allena, så grät jag, så länge jag
orka och kunde hava en tår i mitt öga, så att jag undrar,
att mina ögon har räckt till, att jag icke längesedan har
gråtit ut dem.

Och aldra mest höll jag på om nättren, på det att ingen
skulle märka något. Men huru väl jag beflita mig om, så
mycket möjeligt var, att hålla min sorg hemmelig, så kunde
jag lell inte hålla min gråt så heminelig, ty jag blev så blek
och mager, och ingen visste, vad mig fattades.

Men när jag såg, att jag intet vann eller uträttade med
min myckna gråt, mera än jag fördärvade mina goda ögon,
så befallte jag Gud alltihop och gav mig rätt väl till freds
med allt, vad Gud ville lägga mig på.

Och bad jag ock Gud rätt flitigt därom, att jag måtte
kunna vara tålig vid allt det mig påkom i mina unga år,
på det att det intet skulle falla mig så svårt, om jag i fram-
tiden kunde råka i någon stor sorg och olycka. Och därmed
övervann jag allt det mig gick emot, och Gud av sin stora
godhet emot mig gav mig tålamod till att draga min olycka.»

x

Men när Agneta blivit femton år, fick hon en ny plåga.
Fru Ebba hade satt sig i sinnet att gifta bort henne med
den högättade men fattige Erik Sparre, som behövde Agnetas
pengar. Sparre var snäll och medgörlig, men Agneta kunde
ändå inte med den gänglige och förvuxne mannen, som ver-
kade så tafatt och löjlig. Hon svarade visserligen först ja,
när Sparre friade, men det var blott av respekt för fru Ebba.
Snart ångrade hon sig. Särskilt svårt hade den stolta ung-
mön att smälta, att fästmannens kamrater brukade driva
gäck med hennes tillämnade man. »Det i synnerhet, att
han låter göra narr av sig, det tycker jag är allt för svårt
för mig, sade hon till sin far. 'Hon förklarade: »En brav
soldat vill jag hava och inte en sådan där, som Sparren är.»

I dagboken skriver hon om Sparre:

»Och var den människan mig till ett så stort besvär, att
jag inte kan säja. Vad jag slet i di tu åren för hans skull
