126 SVERIGE BLIR ANFALLET, MEDAN KONUNGEN ÄR BORTA.

förhandlingar började föras angående en hel del detalj-
frågor.

Stenbock hade omedelbart efter kapitulationens under-
tecknande avsänt två officerare till Sverige för att anskaffa
lösepenningar och transportskepp. Regeringen i Stockholm
handlade nu med osedvanlig raskhet. Redan den 6 juni hade
den — delvis tack vare enskild offervillighet — fått ihop
över 100,000 riksdaler. Litet var ville ge sin skärv, och i
spetsen gingo Stockholms borgare, på vilka fältmarskalkens
fosterländska hänförelse gjort ett outplånligt intryck. De
skånska städerna utfäste sig för en stor summa, och riks-
dagsbönderna från landskapet förklarade sig villiga att ge
sin sista ko för sin käre generalguvernörs befrielse. Med
berättigad stolthet skrev Stenbocks maka till sin man, »att
hela Sverige denna här tiden visat en sådan ömhet för min
ängel, som hade han varit deras far. Allenast de finge Sten-
bocken hem, så akta de aldrig vad det kostar.»

Med den hopsamlade lösesumman återvände den ene av
de bägge officerare, som Stenbock avsänt, till Danmark.
Samtidigt kom en svensk transportflotta, tillräcklig att över-
föra halva den fångna armén, till Aabenraa fjord på Slesvigs
ostkust.

Nu var det emellertid några av Fredrik IV:s rådgivare, som
sökte förmå konungen att begagna sig av en del ofullständig-
heter i kapitulationsvillkoren för att göra svårigheter och
förhala tiden för fångarnes avresa. Åtminstone borde de
kvarhållas så länge, att tsar Peter hunne underlägga sig
Finland, innan de svenska truppernas motståndskraft för-
stärkts med Stenbocks armé. Helst borde dock denna med
tjänliga medel tillintetgöras. Det gällde här Danmarks riks-
intresse, och för det finge ej några ingångna förpliktelser
stå hindrande i vägen. Så resonerade män, som annars voro
utpräglat hederliga och rättänkande. Det är den vanliga
jesuitmoralen, som i alla tider haft sina förespråkare bland
politici.

Stenbocks harmfyllda protester mot danskt löftesbrott
kallade dessa danska riksråd för »krokodiltårar», beräknade
att dölja illfundiga syften. Dem borde man ej låta lura sig
av. Vad nu kung Fredrik själv beträffar, så hade han icke
några baktankar, när han avslöt kapitulationen. Han var
