POLSKA OCH RYSKA KRIGEN. 559

försvaret av sina intressen lätt kunde behöva gripa till ett
krigiskt initiativ, och man var besluten att hellre förekomma
än förekommas.» Redan på Kristinas tid hade man insett
nödvändigheten av att gripa in mot faran österifrån, och
Karl Gustav hade endast tagit denna uppgift i arv.

Edén vänder sig också mot en äldre historisk dogm, att
stormaktstidens Sverige skulle ha behövt föra krig för krigets
egen skull. Han vwvederlägger den åsikten, att vårt land
då var en militärstat, oförmögen att med egna medel under-
hålla de arméer, som det behövde till sitt försvar, och att det
följaktligen måste söka krig för att bereda sina krigare un-
derhåll. Denna snedvridna uppfattning av det svenska stor- '

Karl X Gustavs namnteckning.

maktsväldet grundar sig helt lättvindigt på ett par anteck-
ningar av en främmande diplomat i Sverige, fransmannen
Chanut. Nu uppvisar Edén, att dessa ord ingalunda varit
av Chanut avsedda att karakterisera det dåtida svenska
statslivet utan blott utgöra lösryckta yttranden av enskilda
personer i Sverige, ingenling annat. Så svaga äro alltså ut-
gångspunkterna för den satsen, att Karl Gustavs Sverige
skulle behövt kriget för dess egen skull. Den reducerar sig
vid närmare undersökning till en ovederhäftig historisk fras.
Men sedan svenska historiker så oförsiktigt begagnat ett
citat av vad en fransk minister hört några svenskar prata,
har detta misstydda citat gått igen i utländska historiska
arbeten och där blivit ytterligare mer eller mindre drastiskt
tillspetsat. I ett franskt historiskt verk har det gått ända
därhän, att kriget betecknats som den svenska stormaktens
snationella yrke» och westfaliska freden förvandlats till ett
narrspel, som svenskarne blott påstås ha sökt efter tillfälle
att bryta.

När Karl Gustav nu vänder sig mot Polen, äro emellertid
