230 OVÄDERSMOLN I ÖSTER OCH SÖDER.

rike ännu hade att dragas med »en osäjelig gäld och skuld»
och dessutom vore omgivet av ryssar och andra »omilde»
grannar, »som med deras tyranni turken fast like vore». Där-
för vågade han ej »förblotta» sitt eget land. Men om alla
kristna furstar ville samfällt göra turken motstånd, skulle
han försöka hjälpa till och begärde för sådan händelse för-
säkran av kejsaren på det bistånd denne 1I gengäld ville läm-
na Sverige.

År 1545 tillskrev kejsaren »på det allervänligaste» Sveri-
ges konung och meddelade, att han nu förbundit sig med
alla andra kristna furstar och med dem överenskommit om
en hjälpskatt mot turkarne. Gustav Vasa väntade sig nu
snart en formlig anhållan om deltagande i denna skatt och
ansåg sig ej kunna undandraga sig. Fördenskull utsändes
personer att underhandla med allmogen i landsorterna
därom. Underhandlarne fingo inför folket föredraga följande
utredning av den tidens »orientaliska fråga»:

»Den menige kristenhetens arvfiende, som är en försmä-
dare och föraktare av vår käre Herre och Frälsares Jesu Kri-
sti namn, har nu I mång år gjort kristenheten stor skada
och avbräck. Så haver han ock nu för icke länge sedan det
hele kristelige konungarike Ungern överfallit, förött, av-
bränt och förhärjat och folket såsom oskälig kreatur med
sig uti evig träldom in i Turkiet fört och låter driva dem liksom
oxar och hästar för vagnar och plogar med järnkedjor och
band tillsammans smidde.» Efter detta vore det fara för
att han skulle bemäktiga sig hela Tyskland och göra sig till
herre över Östersjön för att sedan »den hele världen, så myc-
ket som kristeligit kallas, under sitt djävulsregemente och
våld betvinga». För den skull hade »hans kejserliga Maj:t
med alle andre kristelige regerande konungar, furstar och
herrar endräkteligen sig förenat att hos alle potentater uti
hela kristenheten om hjälp, tröst och bistånd emot slik en
allmänlig kristenhetens fiende sökas och begäras skulle».

Därvid borde man betänka, vatt samme turkar icke så långt
och fjärran ifrån oss äro, att han ock icke till oss komma kan.
Uti förtiden haver Turkiet i Arabien en ganska liten och
trång ort med ringa förmögenhet varit, men vad är sedan
skett?» Jo, de kristne hade låtit turken så sakteligen gripa
omkring sig, till dess han slagit under sig »hele Asien, som
