242 EN STORHETSTID FÖR VÅR ANDLIGA KULTUR.

Ryska kan det ej heller ha varit, ty det språket har ona-
turligt många konsonanter »men däremot för få ord, så att
åtskilliga dygdenamn och andra vackra saker i det språket
felas. - Snarare skulle jag vilja förklara mig för svenskan,
mitt kära modersmål, helst som det gärna är en vedertagen
sed bland de lärda att skryta med sitt eget. Jag kunde ock
kanske med den vittra Bangius likså grundeligen visa, att
Adam bott i Tjälkestad i Uppland, som med Rudbeck, att
arken stannat i Lappmarken. Själva Adams namn är ren
svenska: Adam var ju skapad av jord, av stoft — det är
ju av damm. När man nu från »Avdam» drager bort v,
så blir det Adam. Eva är ock ren svenska: när mannen vak-
nade, strök sömnen ur ögonen och fick se sin skönhet fram-
för sig i all sin fägring, utan så mycket som en solfjäder, är
ju naturligt, att han förundrade sig och sade ”Hel vad?
Och av de två orden blir ju strax Heva.

Men oaktat svenskan eller åtminstone gamla götiskan
går närmast det språk, som talades i paradiset, har jag mig
dock i det målet min egen mening förbehållen, den jag aldrig
förrän nu velat yppa. Det smickrar mig redan förut att se,
huru alla lärde i Europa lära falla till min tanka. Jag påstår,
att ögonspråket är det äldsta av alla och verkligen talades
i lustgården Eden. Det är modern till alla tungomål; det är
ett levande språk, som bibehåller sig till världens ända.»

För att roa Lovisa Ulrika började Dalin författa även
ett komiskt universallexikon, varav dock endast bokstä-
verna A—C medhunnos. I denna värdefulla ordbok får den
vetgirige sådana upplysningar som dessa:

»Adam, det äldsta namn i världen; ty det skall vara in-
emot 6000 år sedan Adam bodde i Tjälkestad i Uppland.
Han var alla människors grandpappa, men han är i en olyck-
lig åminnelse hos sina barn, ty alla de galenskaper de göra,
skylla de på gamle Adam.

Adel, noblesse, är nog fattig i Sverige.  Ett sköldebrev,
en tjänst, ett votum etc, — däri består merendels hela
egendomen.

Bakverk är ingen sjukdom, som några okunniga ha
ment, utan allehanda bakelse, läcker till att äta, vilken
gärna kommer fram till slut på måltiden. ”När ändan är
