VID STORMENS UTBROTT. 519

blir högeligen förgrymmad över att man i hans närhet vågat
blotta en värja. Han ger den svenske tolken »en grym upp-
syn, farandes ock med svåra ord ut på honom samt ryckandes
ut sin sabel, som han vid sidan hade, slåendes med fästet i
bordet, så att, om translatorn! icke hade straxt stuckit sig
ur vägen, hade visserligen någon olycka hänt».

Både de svenska ambassadörerna och en rysk överste gjor-
de fåfänga försök att stilla tsarens vrede. Han skulle själv
ner på gården och ta reda på hur det förhöll sig; och fast
han slutligen »i vänlighet» skildes från ambassadörerna, var
dock feststämningen förkyld.

Några dagar senare samlades emellertid ambassadörerna
på tsarens önskan till en avskedsfest, som var anlagd på att
utplåna intrycket av det »något olustiga» slutet på förra
samvaron, som börjat så »ljuvligitv. Men det hade, såsom
en förnäm ryss yttrade, berott på »att Satan då var löss.
Denna gång förlöpte det hela under vänligt och familjärt
samspråk från tsarens sida.

Det är märkligt att se, hur drag för drag i denna teckning
av Peter återfinnes i en dagbok, författad av en annan veder-
häftig sagesman, den duktige danske sjöofficeren, sedermera
viceamiralen Jost Juel, som åren 1709—11 vistades i Ryss-
land såsom sändebud. Hans dagbok bestyrker Peters smak
för att omge sig med narrar och dvärgar, som »ropade, skreko,
pepo, visslade, sjöngo och rökte tobak». Men tsaren hade
bara roligt åt dem, även när de skreko i örat på Högstdensam-
me, och gjorde dem för övrigt själv till föremål för sitt grov-
korniga och hänsynslösa skämt. Men Juel kom till den upp-
fattningen, att detta oroliga sällskap hade en vida betydel-
sefullare uppgift, än den ytlige betraktaren kunde ana,
nämligen att »slå uppvaktande officerare och ämbetsmän
fulla, så att de råkade i gräl med varandra. Tsaren kunde
då av deras ömsesidiga beskyllningar komma underfund
med vad för skälmstycken de haft för sig.»

När gästerna blivit så druckna, att de varken hörde eller
sågo, brukade Peter slå sig i samspråk med dem för att locka
ur dem deras lönligaste tankar. Före dryckeslaget satte han

! Tolken.
