416 EN STORHETSTID FÖR VÅR ANDLIGA KULTUR.

hade alltifrån Fällingsbro stadigt visat sig för våra ögon.
Skogen stod väl grön, men allvarligare än om sommaren,
Mark och ängar voro väl gröne, men utan blomster, ty de
förre hade fänaden och de senare hade lian förraskat. Åk-
rarne stodo fullsatte med gula skylar, och den gulaktiga
stubben efter säden var isprängd med grönt ogräs. Diken
stodo fulle av vatten efter den våta sommaren, och den
myckna brunskäran gjorde dem gula. Vägarne betäcktes
på sidorna med persicaria acri, som nu begynte rodna och
sloka med axen. Lantmannen var ute överallt i fullt arbete:
somlige bönder slogo av säden med lian, under det deras
kvinnfolk, som voro om huvud och armar helt vite, samman-
bundo henne. Somlige förde hem sin råg, somlige tröskade,
somlige söndergnogo koklarna! med sladden, somlige jäm-
kade åkeren med järnharven, somlige sådde ut vinterrågen,
somlige harvade ned kornen, somlige jämnade åkeren med
välten, under det vallebarnen söngo och blåste i sina horn
för boskapen, som bettes i de avslagna ängar, intill dess
det kulna aftonvädret begynte vissla och klara solen ned-
sjunka under horisonten.»

x H

Redan innan Linneus” beskrivning över denna resa hun-
nit utkomma, hade fråga väckts om en ny forskningsfärd
av liknande slag, denna gång till Skåne, och år 1747 gåvo
honom ständerna i uppdrag att resa omkring även i detta
landskap. Visserligen hade Linn&us ej längre samma läng-
tan efter äventyr som förr — »de yra år voro mest förbis —
men å andra sidan kände han behov av rekreation efter ett
ansträngande arbete. Det var därför i en välbehaglig sin-
nesstämning, som han tillsammans med sin amanuens läm-
nade Uppsala den 29 april 1749. Denna gång åkte han i
egen vagn, ty, som han skriver till universitetskanslern,
»sedan jag nu är mera bruten av år och arbete, kan jag icke
uthärda med ridande en så lång vägs — Han var dock
ännu knappt mer än 40 år.

1 Smulade sönder jordkokorna.
