Gustav III:s sista politiska planer.

Sveriges statsskick, började i Frankrike den stora om-

välvning, som kallas den franska revolutionen.
Där var det folket, som tog makten till hämnd för att ko-
nungarne och de högre stånden missbrukat den till slöseri
och egennyttiga ändamål.

Gustav var en svuren fiende till revolutionen. Ej minst
avskydde han samhällsomstörtarnes hänsynslösa framfart
mot den förfinade gamla kultur, som han älskade och be-
undrade. Han vägrade erkänna både det nya Frankrikes
flagga, trikoloren, och det sändebud, som på våren 1791
kom till Stockholm med fullmakt från »fransmännens konung?,
såsom franska nationalförsamlingen numera benämnde den
som förut titulerat sig »Frankrikes konung». Gustav gick
t. o. m. så långt, att han förbjöd tidningsskrivare och för-
fattare att ens omnämna oroligheterna i Frankrike eller
den nya nationalförsamlingens överläggningar och beslut.
Men revolutionsidéerna om »frihet, jämlikhet och broderskap?»
läto ej utestänga sig genom några införselförbud. De trängde
oemotståndligt in även i vårt land och skärpte den gamla
adelsoppositionen mot Gustav III:s maktfullkomlighet.

Gustav stannade dock ej vid demonstrationer och försvars-
åtgärder mot revolutionens propaganda. Han umgicks med
en plan, att Europas furstar skulle sätta i gång ett korståg
mot denna folkrörelse, som innebure en fara för alla krönta
huvud; och själv ville han bli företagets ledare. I spetsen för
en krigshär, till vilken Sverige skulle bidraga med 16,000

SAMMA år, som Gustav III för andra gången omstörtade
