50 EN GENOMBROTTSTID FÖR KULTURELLA SAMHÄLLSFRÅGOR.

dock ej, att talaren skulle kunna vara med på att ge kvinnor-

na myndighet vid 30 års ålder, ty »då lever kvinnan ej mera

så mycket i sin känsla; rosendrömmarna hava till en del för-

svunnit;, och hon är därför mera lämpad för praktiska värv.!
+

På senare tid har även den gifta kvinnan frigjorts från
mannens målsmanskap och fått ekonomisk självständighet.
Lagen har också berett hustrun ett visst skydd mot att man-
nen förslösar hennes enskilda förmögenhet, över vilken
mannen förut hade så gott som oinskränkt rådighet.

LJ
x x

Våra lagstiftare ha också undan för undan öppnat möjlig-
heter till självförsörjning för kvinnorna. De ha givit dem rätt
att driva yrke och näring och tillträde till de flesta
statstjänster. Men det vore synd att säga, att det gått
raskt undan förr än på allra sista tiden.

År 1809 utkom en anonym skrift ,»Om nödvändigheten att
utan hinder av skråförfattningarne medgiva lämplige ut-
vägar till försörjning av kvinnokönet, isynnerhet ämbets-
och tjänstemäns samt andre ståndspersoners torftiga änkor
och oförsörjda döttrars. Däri påpekades flere yrken, som
med lätthet kunde skötas av kvinnor. Ett sådant var skräd-
darhantverket. Kunde man väl tänka sig något mera avvita,
än att stora starka karlar, vilkas krafter i detta folkfattiga
land så väl behövdes vid mera mödosamma näringar, syssel-
sattes med att sy kläder, ej blott åt mankönet utan även
åt fruntimmer? Lika förvänt vore det, att endast landsbyg-
dens kvinnor fingo syssla med linnevävnad, medan yrket
i städerna var förbehållet vissa mästare och gesäller. Och
vilken rim och reson var det väl i att utestänga kvinnorna i
rikets huvudstad från att baka och försälja bröd? Blott i
vissa mindre städer hade man vågat sig på att lämna till-
träde till denna yrkesutövning åt »torftiga kvinnor, som
saknat andre för dem tjänlige utvägar till bärgning».

Ifall dessa näringar jämte en del andra lämpliga, såsom
snörmakare- och sockerbagaryrket, lämnades öppna även

1 I prästeståndet fanns också en talare — komminister Beckman —
som ansåg, att den föreslagna reformen ej skulle få någon större prak-

tisk betydelse, eftersom endast några få ogifta kvinnor skulle vilja
bekänna, att de voro så gamla som 25 år.
