246 EN STORHETSTID FÖR VÅR ANDLIGA KULTUR.

kollegium. Men vid hovet hade man vant sig vid att
var dag skulle något roligt flyta ur Dalins penna, och den
livliga Ulrika Eleonora tänkte icke på att det kunde vara
tröttande att ständigt behöva vara rolighetsminister.

I mars 1763 befordrades Dalin till ett av kansliets allra
viktigaste ämbeten, den för utrikespolitiken så betydelse-
fulla posten som hovkansler, vilken ansågs vara närmaste
steget till riksrådsstolen, Dit skulle Dalin dock aldrig nå.
Döden kom emellan.

Ända sedan år 1734, då skalden genomgick en svår bröst-
sjukdom, hade han lidit av andtäppa, som mot slutet av
hans levnad tilltog mer och mer på grund av hans trägna
arbete och stillasittande levnadssätt. På våren 1763 till-
stötte bloäspottning. De ständiga resorna ut till hovet på
Drottningholm ömsom i kallt och fuktigt blåsväder, ömsom
i brännande solhetta försämrade hans tillstånd. Han brydde
sig dock ej mycket om sin stofthyddas skröpligheter utan
fortfor med sina Drottningholmsresor. Men dagen efter
ett besök där i början av augusti angreps han av frossbryt-
ningar, och åtta dagar därefter var han död.

Dalin dog ogift. Någon gång hade väl även han varit kär,
och det ligger nog verklig livserfarenhet bakom den lilla dikten:

»Fastän hjärtat mitt må brista
att få yppa allt mitt kval,
vill jag dock intill det sista
hålla döljt mitt dyra val.
Varsam eld mitt hjärta tärer
men med sådan ljuvlighet,

att det just min kärlek närer:
ingen, vem jag älskar, vet.»

sIngen vem jag älskar vetb Ingen vwvisste, vilken den Iris
var, som Dalin ägnat följande kväde:

»Min Iris, törs Er träl Er fråga,
om I hans suckar nånsin hört?
Om I har nånsin märkt hans låga?
Om den Ert hjärta nånsin rört?»

&

Dalins bortgång kändes som en nationalförlust. Den 14
augusti bisattes hans stoft i Lovö kyrka, och hans vapen-
