VANDALISM I REFORMATIONENS SPÅR. 207

köping magister Nikolaus till vårt kapellhus med många klerker
och höll kyrkomöte i många tillkallades åhöro, utan att vi
förut visste något, med många stympningar såsom av mäss-
offret, vattenvigning, bikten, kåpan och dräkten och mycket
annat, och omintetgjorde gudstjänsten. . . . Bed för oss!
Varde hans dagar få och hans biskopsämbete tage en annan !»

För år 1545 finns i klostrets minnesbok blott en enda an-
teckning: »Nedrevo för oss stadsborna ”allan klösters vall
på södra sidan, som synes.» Med dessa vemodsfyllda rader
slutar detta ovärderliga vittnesbörd om det liv, som rört sig
inom den stilla värld för sig, som den stora sierskan från Nor-
den en gång skapat.

Ännu länge efter det den lutherska psalmsången börjat
brusa i de små landskyrkorna på Östgötaslätten, hördes dock
alltjämt från den ståtliga klosterkyrkan, ehuru svagare och
svagare, buren av allt färre och bräckligare röster, de sköna
orden ur Birgittahymnen Rosa rorans:

»Rosa rorans bonitatem,
stella stillans claritatem,
Birgitta, vas gratize,
rora ceoeli pietatem,
stilla vite puritatem

in vallem miseriz!

Ljuva ros, som vällukt sprider,
stjärna klar i mörka tider,

o Birgitta, moder kär,

gjut mot jordelivets smärta
himlens renhet i vårt hjärta,
som vår själ mot ljuset bär!»

Men år 1595 förstummades sången i Vadstena kloster för
alltid. Birgittas stiftelse upphörde.! Ej hade de kunnat ana
detta, de furstar och väldige, som i klostrets glansdagar före-
skrivit, att regelbundna mässor skulle sjungas för dem och
deras efterkommande, samt att av deras donationer medel
skulle tagas till tunga vaxljus, som var dag skulle brinna över
deras altare »evärdeliga allt intill domedag».

Alltsedan århundradets mitt var det ej längre Sankta Bir-
gittas kloster utan kung Göstas stolta slott med vallar och

1 Bd II: 431—432 (415—416).
