228 OVÄDERSMOLN I ÖSTER OCH SÖDER.

se och undergång», satts nederst i skölden, under Danmarks
och Norges vapen.

»När den gamle konung Kristiern, som nu regerar, lägger
huvudet neders, skrev Gustav en gång, »då have Vi och
riket både hans son och den danske adeln visserligen på
halsen.»

Så mycket större skäl fanns det för denna uppfattning,
som den unge, ärelystne tronföljaren, sedermera konung
Fredrik II, var känd för sitt svenskhat och hade skrutit med
att han en gång skulle flytta Danmarks gränser upp till
Holaveden. Under Gustav Vasas sista tid kom ett fartyg
till Stockholm med tre kronor målade på sidan. Hertig Jo-
han lät hugga bort märket, men vid underrättelsen därom
skall hertig Fredrik ha sagt: »Det skall vithuvudet en gång
få blöda för.»

Den ömsesidiga bitterheten tog sig uttryck i litteraturen.
Till svar på den danska rimkrönikan, »däruti de danske oss
mycket förakteligen antastar, såsom Gustav Vasa en gång
skriver, lät denne tillsammans med Peder Svart »ställa någre
rimo» i form av en liten krönika, »skämtig för de danske, dock
ganska allvarlig, ynkelig och gruvelig för de svenske,. Här
utmålas danskarnes alla onda anslag mot Sverige allt sedan
1300-talets mitt och all den otack Gustav Vasa fått röna för
sina förtjänster om Danmark.

Hur hotfullt det än såg ut, bevarades dock freden mellan
Nordens riken, så länge gamle kung Gösta levde. Men, som
Tegel uttrycker sig, »den törst som de danske hade fått till
detta riket kunde icke bliva läskad eller utsläckt, förrän det
kom till en uppenbar fejd, krig och blodsutgjutelse». Och
en dryg andel av skulden härför bar den övermodiga dansk-
holsteinska adeln, »de spotske hägrarne», som Gustav Vasa
kallade dem. De kunde icke förlika sig med tanken att
herraväldet i Norden skulle gå ifrån Danmark.

LJ »
&

I allmänhet kan sägas om Gustavs politik, att han var
mycket misstänksam mot allt vad utlänningar hette. Man
har ej svårt att förstå det efter de erfarenheter han gjort om
ej blott Lybecks och tyske kejsarens politik utan även flere
