538 REALISMENS OCH NATURALISMENS GENOMBROTT.

gammaldags igenlagt bränneri, ligger karantänshuset i
stranden; fiskarbodarne taga vid; vid stora bryggan synes
handelsboden, längre upp bönehuset, grått, rätlinjigt, strävt;
och så en flock stugor, anpassade till villor med deras glas-
verandor. Över utkiksberget ligger ett garnityr med röda
svinstior, och när utfodringen sker, skriker det, som om berget
låg i barnsnöd.s

Men det är denna fula ö, som Fagervik har att tacka för
sin vänhet, ty Skamsund ligger som en vågbrytare utanför
och skyddar för havets brottsjöar och de råa nordostvin-
darna.

Olikheten i naturen på Fagervik och Skamsund avspeglar
sig i folklynnet: »Fagervikarne syntes födda med ett bli-
dare öde än Skamsundarne; de voro också ljusare i sinnet,
älskade ett glas och en sång, muntra historier och samkväm.
På Skamsund däremot bodde folk av en mörkare art med
hårdare öden.» Där voro invånarne »delade i två partier,
som fejdade, bojkottade, spionerade, rapporterade. Tidtals
blev dock spänningen så stark, att striden upphörde av sig
själv; man gick och fruktade varandra, så att ingen vågade
lyfta tass; haten höllo varandra i jämvikt, så att ett dovt
lugn rådde till nästa utbrott.»

Sådan var nejden. Många sällsamma människoöden full-
bordades här, och om dem förtäljer skalden bl. a. i »Karan-
tänmästarens berättelsers. Karantänmästaren är en en-
störing, vars tillvaro piggas upp av ideliga gräl med lotsarne
på ön. Och har han ett ögonblicks lugn från det hållet, så
är det hans hushållerska, som grälar i stället. De hade grälat
»i sjutton år, och hon hade en gång i veckan packat sina
saker för att gås. Karantänmästarens berättelser röra sig
om det outtömliga ämnet: kampen mellan man och kvinna.
I samma ögonblick, han blir kär i den sköna kvinnan, hatar
han henne, därför att han känner sig besegrad och hon trium-
ferar över segern. »Hon hade hans själ i sin klädningsficka,
kunde slänga den i floden eller rännsten, och därför hatade
han henne på samma gång..» Efter en scen av hat med därpå
följande försoning säger han: »I botten hata vi varandra,
därför att vi älska varandra. Vi frukta att förlora våra per-
soner genom kärlekens assimilerande makt, och därför måste
vi bryta ut oss ibland för att känna, att jag icke är du.»
