VIKTOR RYDBERG. 339

upprivande att höra sig utropas som »varg i veum2, som
sotroshjälte, ateist och sannings-vrängarev. Denna melan-
koliska stämning verkade nedsättande på hans arbetslust.
Han kände ingen håg för skönlitterär alstring och klagade
över att han, som annars var en så rapp tidningsman, nu
saknade energi även till de enklaste göromål.

Ibland kunde han fattas av den hemska tanken, att han
var dömd att bli en fullständig odugling. Då stängde han sig
inne med sig själv och sin förtvivlan. Hopplös var hans
pessimism dock ej. Djupast inne i själen var han optimist
och hölls uppe av den tron, att det själslidande, han genom-
gick, var en kris, svur vilken han skulle utgå allvarligare, star-
kare och ödmjukare än förr, utan önskningar för egen räk-
ning och seende i arbetet sin enda glädjes.

Med tiden arbetade han sig också mer och mer ur sin hypo-
kondri. I ett brev från 1871 anförtror han Hedlund, att det
numera egentligen är bara i sällskapslivet, som dysterheten
får makt med honom. »Men», säger han, »där angriper mig
denna mara värre, än jag kan säga dig. Där har du för-
klaringen, varför osynlighetens mantel är för mig det käraste
plagget i min garderob. Kanske är det också det dyraste,
eftersom det berövar mig mina vänner.»

I den nya, ljusare stämningen av återvaknande livslust
skrev Rydberg den bok, som fått den vidsträcktaste sprid-
ningen av alla hans skrifter, den vackra barnboken »Lille
Viggs äventyr på julaftonem. Den handlar om »en
käck svensk gosse», som i sällskap med en vätte delar ut
julklappar i hemmen. Så barnsligt oskuldsfull den boken än är,

vars fyra ben uppbära ett hjärta sådant, som endast en hund kan äga»
— så karakteriserar honom hans herre i ett brev sommaren 1866, då
han bodde på Ljungskile. En gång, när Mufti blivit lämnad ensam,
sökte han sin herre överallt, där han någonsin varit tillsammans med
hicnom. Han sam t. o. m. ut till badbassängen i hopp om att finna
honom där.

Men samma år förlorade skalden denne trogne vän, »vars själ aldrig
besudlats av svek och hyckleris. Mufti blev överkörd, och man kan
förstå, att hans husbonde tog sig hans bortgång mycket nära. Över
hans grav satte skalden en liten minnessten med följande inskrift:

»Här vilar hunden Multti,
sin herres trogne vän.
Den som aktar trohet skone "vårdenl»
