DET LJUSNAR FÖR GUSTAVIANERNA. 567

dyster till sinnes. Till bekymren och oron kommo sjukdom
och kroppsliga plågor, som drevo honom nästan till förtviv-
lan. Han skriver på sommaren 1797 till sin hustru, som då
rest över till Sverige för att verka för sin makes sak: »Min
sjukdom har nu antagit alla tänkbara och obotliga former,
och jag vill icke dölja för dig, att jag ser det med glädje.
Mina ben äro uppsvällda till ytterlighet, min oupphörliga
hosta hindrar mig att sova mer än några ögonblick. Jag
känner en svaghet, som icke kan beskrivas. Är detta till-
stånd uthärdligt? Är det värt att förlängas?»

Men när nöden var som störst, var hjälpen närmast. Det
var Armfelts ädla maka, som kom med hjälpen. Hon upp-
vaktade den unge konungen och fann, att han, liksom så
många andra, var övertygad om att hans faders vän aldrig
förehaft några stämplingar mot sitt fosterland. Hennes
förhoppningar på att maken skulle få återvända till Sverige
gingo dock ej i uppfyllelse ännu. Men en ljusning blev det
i alla fall, när Gustav Adolf på hösten 1797 gav den lands-
flyktige tillstånd att ostörd vistas var som helst utom i
Sverige.

Armfelt lämnade då genast sin förvisningsort, där han
länge vantrivts, och tillbragte de närmaste fem åren i Euro-
pas storstäder, omväxlande med att han vid olika hälso-
brunnar sökte bot mot sina sjukdomar. MNästan överallt,
var han kom, var han en gärna sedd gäst i stora världen
och omgavs av beundrare — och framför allt beundrarin-
nor.

Bland den mängd berömda män och kvinnor, som han nu
sammanträffade med, var drottning Karolina av Neapel,
som genom en revolution tvungits att fly från den soliga
lazzaronstaden vid den blå golfen. Hon vistades nu en tid
i sin fädernestad Wien, där hennes mor, Maria Teresia, Öster-
rikes berömda kejsarinna, regerat och hållit hov. Lika
glädjerik som samvaron var mellan henne och Armfelt, lika
smärtsam blev skilsmässan. I ett brev kort efter avresan
bedyrar drottningen, att hon skall förbli Armfelt ömt till-
given för hela livet; och om hon komme att söka en fristad
i ett kloster eller varhelst, dit förtvivlan kunde föra henne,
skulle hon alltid bedja för hans väl. Armfelt var glad, att
han nu kunde göra sin välgörarinna en värdefull tjänst.
