ILLUSIONSPOLITIK. 221

Och så börjar konstapel Batong berätta — och med vilken
eld!

»Han njöt vart minne, som stod kvar —
jag glömmer ej, hur hemsk han var.

Jag lyssnade, vi spädde på —

ej ord, ej tår förspilldes —

vi börjat livas bägge två,

när jag från honom skildes.

Han följde mig — vid tröskelns rand
jag stack min dosa i hans hand.

Se'n var det lögn, att han var nöjd,
om han mig ej fick skåda;

vi talte jämt om denna ”fröjd',

vi tutade, vi båda.

Jag fann den lott för honom tung,
att ej medalj fått av vår kung.

De sägner, här i rim jag satt,
ifrån hans läppar stamma;
jag hört dem in i senan natt
vid dankens matta flamma.
Till dig de tala några ord,
du otacksamma fosterjordl»

I sången »För-dettingem är det Runebergs ?”Veteranen»,
som stått modell åt Schultz.

»Han reste sig med möda

i kyffets unkna vrå.

Väl var han lite” mosig

men kunde likväl stå.
Rödblommig var han mycket
i detta ögonblick,

ett sken av druvans hetta
låg i hans anletsskick.

Myntfattig var han annars,
helst under vinterns dar;

från ärans forna tider

fanns blott hans hållning kvar.
Se'n utan tjänst han irrat

kring gatorna förut,

vid hamnarne han hamnat

som schåare till slut.
