68 GUSTAV III:S LYCKLIGA TID.

hos en person eller hos vissa familjer eller hos församlingen
av alla medborgare.»

Hädanefter skulle den verkställande makten läggas
i konungens hand, men den lagstiftande makten vara
delad mellan konung och ständer. Ständerna ägde ensam-
ma beskattningsrätt, och utan deras samtycke fick
konungen icke börja anfallskrig. På detta sätt skulle
makten fördelas mellan konung och ständer.

Men ingen föreskrift fanns om tidpunkten för ständernas
sammankallande. Den berodde numera uteslutande av
konungens behag. Och mellan riksdagarna fanns ej längre
någon stark motvikt mot konungamakten. Ty rådet till-
sattes numera av konungen ensam och ansvarade endast
inför honom. Dess rättighet inskränktes till att råda men
ej regera. Och till på köpet var konungen endast i vissa
frågor tvungen att inhämta rådsherrarnes mening, så-
som angående rättsskipningen, angående fredsslut, stillestånd
och förbund samt vid tillsättande av högre ämbetsmän.
Vid avgörandet av justitieärenden hade konungen endast
två röster och utslagsröst. I fråga om fred, stillestånd
eller förbund samt konungs utrikes resa var konungen
skyldig att rätta sig efter rådets mening endast ifall denna
var enhällig. I övriga fall beslöt konungen fritt.

Litteratur: Gustaf Vilhelm Vessberg, Om svenska riksdagen;
dess sammansättning och verksamhetsformer 1772—
1809.

Gustav III som samhällsförbättrare.

Reformer av myntväsen och näringsliv.

ständighet? Ständernas många olika försök hade
ändat med dryg statsskuld och ett i grund förstört
myntväsen. Myntväsendet behövde alltså först och
främst reformeras, såframt någon uppblomstring av närin-
garna skulle bli möjlig. Ett ordnat myntväsen vore att
likna vid »drivhjulet i ett urverk». Sedlarna hade visserligen

HUR skulle Sverige bli starkt nog att värna sin själv-
