THOMAS THORILD. 193

Sedan växlade Kellgren och Thorild nya stridsskrifter på
både vers och prosa. Särskilt märkes Kellgrens kvicka dikt
Nytt försök till orimmad vers. Han liknar där sin
bålstore motståndare vid den grekiska sagans Ikaros, som av
sin konstnärlige fader fick vingar för att flyga upp till him-
meln men kom för nära solen, så att vaxet, varmed vingarna
voro fästa, smälte och ynglingen föll ned i havet och drunk-
nade. På samma sätt samlar sig den nye, gudahärmande
diktaren till en himlafärd, och jord och himmel äro i bilan
på det stora ögonblicket:

»Nu väntar jorden, häpen,
tillbedjande och knäböjd,
att se din himmelsfärd.

Nu genom djupa molnet
sin hand en ljusets ängel
har utsträckt till ditt skydd,
och legioner stämmor

och milliarder handklapp
och lockande serafer

och bugande keruber

vid åsyn av ditt uppsprång
kring tusen, tusen himlar
ge skall och återskall.»>

Men slutet blir detsamma som för Ikaros:

»Nu föll han, slak och snöplig,
med näsan emot jorden
och sprack.»

Vad striden innerst gällde var icke så mycket frågan om
den orimmade versens berättigande som en vida större sak,
nämligen den originella begåvningens rätt att verka ohäm-
mad av tillfälliga smakriktningar. Det var denna rättighet,
som Thorild förfäktade. En opartisk domare måste härvid-
lag liksom i detaljfrågan om den orimmade versen ställa sig
på hans sida, ty diktkonsten höll verkligen på att stelna i
ett regelrätt efterapande av den tidens modemönster. Men
å andra sidan behöver det ju ej framhållas, att Thorilds fram-
ställningskonst var behäftad med flere osympatiska drag.
Kellgren hyste en instinktiv motvilja mot de stora fraserna,
mot oredan och det konvulsiviska i »den epileptiska poesin»,
