568 GUSTAV IV ADOLFE.

Då Wien hotades av franska trupper, förde han en stor
del av hennes juveler och kontanta pengar till Hamburg och
satte dem i säkerhet hos bankirer därstädes.

Under denna kringflackande tid var det en lycka för ho-
nom att ha funnit ett hem hos två av hans skönaste beund-
rarinnor och väninnor; det var hos hertiginnan av Kurland
på Löbichau och hos hennes dotter, prinsessan av Sagan, på
slottet Sagan i Schlesien. Hans vistelse där blev en idyll,
som icke saknade sin romantik. Mellan den 43-årige Arm-
felt och den 19-åriga prinsessan av Sagan uppstod efter hen-
nes giftermål med en fransk prins ett kärleksförhållande,
och bevarade brev vittna om glöden av deras lidelse. Fruk-
ten av denna förbindelse blev en dotter, som Armfelt adop-
terade.

Hertiginnan överhopade Armfelt med dyrbara skänker,
medan denne till gengäld var outtröttlig med att anordna
karnevalsupptåg och andra sällskapsnöjen.

Alltjämt var Armfelt samme lysande och älskvärde man
som fordom. Men hans hälsa var bruten och det glada ung-
domsmodet likaså. Hans lynne hade blivit ömtåligt och
retligt, och han kunde ej förstå, att det fanns människor,
som funno något nöje i att vara tillsammans med en så »elän-
dig och nyckfull varelse» som han. Han hade ännu ej hun-
nit långt in på fyrtiotalet, då han skrev: »Jag känner mig
trött och gammab och undertecknade breven till sin hustru:
»Din gamla gubbe.»

Armfelts upprättelse gick, för att använda hans eget ut-
tryckssätt, med skuldpaddans hastighet. År 1799 blev han
av kunglig nåd befriad från det honom ådömda straffet i
avseende på liv, ära och gods. Följande år fick han tillstånd
att vistas i Sverige. Men i kungörelsen därom hette det,
att tillåtelsen givits på hans makas förbön. Detta fann
Armfelt så förödmjukande, att han i det längsta ej ville be-
gagna sig av det kungliga nådevedermälet. År 1801 återkom
han dock till Stockholm, till både glada och smärtsamma
möten. En av de första dagarna fick han audiens hos Gustav
Adolf. »Han mottog mig», skriver Armfelt till prinsessan
av Sagan, »på ett sätt, som var värdigt Gustav III:s son.
Vi hade ett samtal, som räckte två timmar, och som var
högst livligt samt i hög grad ägnat att uppröra mina minnen
