346 SAMMANHÄNGANDE KAPITEL.

läsesalong för damer i förening med lånbibliotek, som hon kort
därefter startade till främjande av kvinnornas sj älvupp-
fostran till en mera vidsynt livsuppfattning.

x

År 1863 blev Sophie Leijonhufvud bekant med en manlig
själsfrände, kommendören Axel Adlersparre, brorson till
Georg Adlersparre, och sympatin mellan henne och den rid-
derlige, rakryggade men något kärve sjöofficeren växte till
en makt, som drog dem oemotståndligt till varandra. Men
som bägge voro kraftnaturer med rent av despotiska drag,
uteblevo ej slitningar och missförstånd. I längden kunde
dock ingenting hindra dem från att förena sina öden, fast de
bägge då närmade sig livets höst. Nu följde ett lyckligt år-
tionde, på vilket makens död gjorde slut.

Esseldes äktenskap med en sådan man som Adlersparre
medförde ingen annan förändring i hennes arbete för kvinno-
saken, än att uppgifterna växte. Hon blev en av de le-
dande krafterna i Röda korset och Handarbetets vänner.
Med aldrig tröttnande intresse deltog hon i kampen för kvin-
nans frigörelse. Ett nytt resultat därav blev Fredrika-Bre-
mer-Förbundet. Överallt, där Sophie Adlersparre gick fram,
ingöt hon hos sina medarbetare något av den beundransvärda
viljekraft, som bodde i hennes egen svaga stofthydda. Hon
räckte även till för att på ett avgörande sätt ingripa i Selma
Lagerlöfs öde. Esselde både uppmuntrade, understödde och
kritiserade skarpt den unga debutanten, som i sin tur har ägnat
en tacksamhetens minnesruna åt sin »stora och goda välgöra-
rinna».

Ellen Key.

I skildringen av Ellen Key böra några uppgifter i bd IX
(på sid. 90 st. 1 och sid. 96 st. 3) beriktigas och kompletteras.
Hon skrev själv några månader före sin död i Idun om att
hon i »Svenska folkets underbara öden» blivit sammanställd
med Fredrika Bremer som kvinnosaksapostel: »Jag ville»,
utbrister hon, »kasta mig ned i snön — som nu faller riklig
— gråta och ropa: ”Inte jag, inte jag bredvid denna martyr
