502 GUSTAF IV ADOLFS FÖRMYNDARE.

förhören, men han lyckades slingra sig undan och kallade
mördarne för narrar och galna pojkar, som nu ville skylla
sitt vanvettiga brott på honom, en sådan ärans man som han.
Han beklagade sig också över polismästaren Liljensparre,
som överöst honom »med så mycket ovett och insinuationer,
som alle Stockholms bro-månglerskor ihop ej kunde säga
så myckets. Vid ett tillfälle — klagade generalen — »skrek
han och svor samt ”skjälde” över en fjärndels timma».

Den gamle ränksmidaren dömdes emellertid att hållas
i fängsligt förvar i avvaktan på framtida bekännelse. Och
som han ansågs vara själva roten och upphovet till mord-
planen, kunde ingen nåd komma i fråga för honom. Han blev
insatt på Varbergs fästnirg. Här åtnjöt han dock mycken
frihet. Han fick under lätt bevakning gå omkring i staden
och umgicks i nåder med dess ståndspersoner men gjorde
sig illa omtyckt bland handlande och småfolk för sin argsint-
het, sitt högmod och sin snålhet. Han blev så hatad, att be-
folkningen långt efter hans död använde som ett tillmäle
»Din förbannade Pekelin». Han dog år 1796 i en ålder av
76 år. Adlerbeth fäller följande omdöme om den döde:
»Han hade varit en orolig man med snille, mod och fermeté,
dem han nästan aldrig i god sak använt.»

Sparsamhet samt frisinne i brokig växling
med skuggrädsla och småsinne.

kommen. Nöjena fortgingo ostörda av kungssorgen.

Under festliga middagar på slottet kunde man få höra
musiken vid Gustav III:s begravning användas som taffelmusik.
De få, som förblivit hans minne trogna, åhörde den med
tårade ögon men blevo föremål för de andras åtlöje. Svenska
akademien, där den bortgångne stiftarens minne hölls kärt.
blev upphävd intill konungens myndighetsålder. Det var
Reuterholms straff, därför att han ej lyckats bli en av de
aderton. Till förevändning tog han, att den man, som akade-

VID hertig Karls hov märktes alltför väl, att en ny tid var
