SAGAN OM BALDER OCH LOKE. 117

käppb Höder tog misteln, kastade efter Lokes anvisning,
och — Balder föll död till jorden.

Mållösa av förskräckelse och fasa stodo gudarne där.
Alla insågo de, vem som bar skulden. Men ingen fick hämnas,
ty de befunno sig på ett fridlyst och heligt ställe. Omsider
skreds till rådplägning, och det beslöts, att den hurtige Här-
mod, Balders broder, skulle taga Odens häst, den åttafotade
Sleipner, och ila till dödsgudinnan Hels boning. Han skulle
bjuda henne lösepenning, ifall hon ville låta Balder återkomma
till Åsgård.

Nio nätter och nio dagar red Härmod genom mörka och
djupa klyftor och såg ej något ljus, förrän han kom till ån
Gjall. Då han red över Gjallarbron, frågade brovaktaren:
»Vem är du? I går redo fem flockar döda människor över
Gjallarbron, men icke dånar bron mindre under dig allena,
och icke heller har du dödsfärg. Virider du på de dödas väg?:
Härmod svarade: »Jag rider till Hel att söka Balder. Har dv
Icke sett honom 1 dessa nejder?» Brovaktaren svarade, att
Balder färdats över bron, varpå Härmod fortsatte sin väg och
slutligen kom fram till Hels boning. Där såg han sin broder
Balder och samtalade med honom.

Härefter gick Härmod fram till Hel, beskrev den sorg, som
rådde bland åsarne, och begärde, att Balder måtte få rida
hem med honom. Hel svarade: »Må det utrönas, huruvida
Balder är så allmänt älskad, som det säges. Om alla ting I
världen begråta honom, skall han återkomma till Åsgård.
Men hos mig skall han förbliva, ifall någon undskyller sig
och icke vill gråta.»

L x

Då Härmod återkom till Åsgård med detta svar från Hel,
sände gudarne genast bud över hela världen och bådo, att
alla ting måtte gråta Balder ur Hels våld. Människor och
djur gräto. Träden gräto, jord och stenar gräto, såsom de
döda tingen ännu göra, när de komma från frost in i värme.

När gudarnes sändebud uträttat sitt ärende, återvände
de till Åsgård och mötte då på hemvägen en jättekvinna, som
sade sig heta Töck. Buden bådo, att även hon måtte begråta
3alder, men fingo till svar:
