192 HATTARNES ARBETE FÖR SVERIGES VÄLSTÅND.

På grund härav infordrade hovrätten förklaring av såväl
häradshövdingen som fjärdingsmannen. Det dröjde nära eti
helt år, innan dessa svaromål hunno inkomma till hovrätten.
Häradshövdingen opponerade sig bestämt mot den klagan-
des »förgripeliga insinuatiom», att häradsrätten ej skulle ha
tagit hänsyn till 1746 års förordning. Ty det mått, varmed
rätten mätt spetsen, var »ofelbart ej efter finger utan efter
tum inrättats, varför den anklagades invändning vederlade
sig själv. För övrigt tillkomme det ej underdomstolen »att
straffet lindra eller eftergiva, för det berörde spets var gam-
mal och nog sliten, eller för det hon, som brulit, är fattig,
vilket allena överdomaren tillkommer, dit hon blev under-
rättad att sig vända med ansökning om förskoningo.

Fjärdingsmannens förklaring andas idel brinnande oegen-
nyttigt tjänstenit och ädel harm över soldatänkan Katarina
Persdotters samhällsvådliga förbrytelse. »Jag kan», säger
han, sicke för min ringa del finna, det den nu efteråt på-
funna ursäkt, att hustru Karin skall fått denna spetsen till
skänks eller för något särdeles gott köp, vara något skäl
till hennes befrielse ifrån plikt, emedan förordningen därtill
ingen anledning giver; och skulle bliva alltför många, som
ville sig därav betjäna till att dymedelst få överträda för-
bud.» Han påpekar också, att hustru Karin själv i sin inlaga
ju faktiskt erkänt, att spetsen verkligen varit för bred:
»Fastän, som hon i sin skrift säger, det icke skall varit något
märkeligit över en tum, så tillstås likväl, att den varit nå-
got över.» Därför skulle det vara sorgligt, om hon finge
salldeles onäpst framlöpa och andra med sig till yppighet
och överflöd förföra».

Vi få väl hoppas, att hovrätten i alla fall var nådig mot
den stackars soldatänkan. Men omöjligt är det ingalunda,
att hon fick med vatten och bröd sona sin »förbrytelse
mot samhällets.
