1719 ÅRS RIKSDAG. 391

Frihetstidens ypperste parlamentariker och partiledare,
den berömde hattchefen Axel von Fersen, gör i sina histo-
riska skrifter den reflexionen, att om den konung, Görtz
tjänat, fått leva några månader till, skulle Finland ha räd-
dats och Norge förvärvats åt Sverige. »Att utgången blev
en annan, var, tillägger han, »ej planens fel. Likväl upp-
offrades dess upphovsman såsom en förrädare.»

>»De skadliga nyheterna» avskaffas.

Sedan ständerna genom den nya regeringsformen angivit
riktlinjerna för Sveriges styrelse, övergingo de till att åter-
ställa samhällsskicket, sådant det varit före det stora nordiska
kriget. Den ena efter den andra av de sista årens »skadliga
nyheter» avskaffades, främst upphandlingsdeputationen och
kontributionsränteriet. Den svåraste uppgiften att lösa var
dock den ekonomiska. Landet dignade under en skuldbörda
av 60 å 70 millioner daler s. m., det vill säga 80 millioner
kronor, oberäknat penningvärdets fall. Nära hälften bestod
av nödmynt. En sådan summa kunde det utarmade landet
omöjligt betala. Därför blev nödmyntet nu nedsatt till
hälften av sitt namnvärde, ett hårt slag för mången fattig
stackare. Bönderna på riksdagen spjärnade också i det läng-
sta emot en åtgärd, som skulle leda, till »att vis, såsom de
uttryckte sig, »intet den ringaste redebar penning äga att
avbörda våre skatter med». Följden därav skulle bli, att
skronobetjänterne med våld tillgripa våre endaste kreatur
och således oss fattige i grund ruinera och fördärva. Ja
så outhärdligt hölle tillståndet på att bli, att »hela det
gemena bondeståndet» nu stode »närmast på gravsens brädd».
Och ej nog härmed: en så våldsam förändring av penning-
värdet skulle leda till »ett allmänt överlopp och mördande
på oss samptlige här församblade av våre hemmavarande
medbröder,

Här fanns dock ingen utväg. Förändringen måste genom-
föras, hur det än sved. Men det skedde under allmoge-
männens klagan: »Vi have mist våra plåtar, och de ha gi-
vit oss myntetecken igen. Den som vill taga av oss våra
myntetecken, han skall giva oss plåtar igen.»
