KARL VON LINNÉ. 323

denna. Hon såg ut helt liten. Ansiktet var helt svartbrunt
av rök, ögonen bruna, lysandes, ögonbrynen svarta, håret
helt becksvart och omkring huvudet nedslaget. Härpå satt
en röd, platt mössa; kjortelen var grå, och i bröstet, som
såg ut likt grodskinn, hängde långa, slankande, bruna pattar,
men messingmaljor stodo omkring. Omkring midjan hade
hon en gördel, på föttren kängor. Jag blev rädd av hennes
första åskådande.

Själva furian talar dock till mig med tveksamhet och
medömkan: ”O, tu stackars karl, vad för en svår ödets vill-
kor har drivit tig hit, dit ingen förr vågat sig — jag har ännu
ej sett främmat. Tu stackars karl, hur har tu kommit hit,
och vart vill tu? Ser tu, vad för boningar vi havom, ser tu
med vad för möda vi kunnom komma till kyrkan?

Jag frågade henne väg att komma något vart, antingen
fram eller tillbakas, dock ej den väg jag kommit dit. ”Nej,
tu karl, tu måste tillbakas samma väg tu kom; ingen annor
väg givs. Den slipper tu intet. Ej heller är tig möjligt gå
vidare, ty ån flödar alltför starkt.'»

Linneus, som nu länge levat på spicket renkött, läng-
tade efter lagad mat. »Jag frågade», säger han, »vom hon
hade någon mat för mig? ”Nej, utan tu vill hava fisk.” Jag
såg på den färska fisken, som var full med mask i munnen,
vilken mättade mig av blotta påseendet men styrkte ej.»
Men när han kom till hennes koja, fick han köpa en ost.
»Inte vill jag», sade hon, satt tu av hunger skulle dö i mitt land.»

Så hade Linneus ingenting annat att göra än att åter-
vända till sin håp och fara tillbaka nedför Ume älv.

»Det gick fort;, skriver han, »och jag låg och torkade mig
i solskenet. Dagen därnäst gick vår båt sönder i forsen.
Mina uppstoppade fåglar och våra stavar foro sin väg —
min dagbok hade jag vid bältet. Lappen kom lyckligt upp
till mig på hällen.» Därifrån räddade sig bägge i land.

Slutligen kom han tillbaka till Umeå och tog därifrån
vägen genom Västerbotten upp till Luleå, där han stannade
över midsommar. Han fick nu se den nordiska sommarens
intåg. »Är sommaremn, skriver han, »kortare här än alla
andra städes i världen, så tillstår jag ock, att han är ange-
nämare. Aldrig i mina dagar har jag levat friskare än nu.»

Uppför och utmed Lule älv färdades han till Kvickjock.
