DALASAGAN OM FLYKTINGENS FÄRD, 15

vordlit varse på honom en guldstickad skjortekrage, utav
vilket Anders förmärkte, ho han var, tog honom så hemliga
till sig, kände honom väl igen, ty de hade studerat tillhopa
i skolan uti Uppsala för tolv eller tretton år sedan, besporde
så av honom, vad lägenhet på färde var. Och när han hade
givit honom de bästa råd han tänka kunde, bad han honom
så förfoga sig dädan och förse sig på ett annat ställe, ty han
befruktade sig komma i någon fara för hans skull. Kom så
Gustav till Arent Persson på Ornäs, trodde honom väl

Ornässtugan.

och upplät sig för honom. Arent gav honom goda ord,
lovade honom där bliva utan fara. Dock satte han sig uti
sin släda och for till Måns Nilsson i Aspeboda, upptäckte
för honom, vad på färde var, befrågandes honom om råd.
Måns hade svarat, att Arent skulle ingalunda beröra'n utan
låta fara'n vart han kunde. ”Han frie sig', sade han, ”om
han kan.” Men Arent mente sig vilja större tack förtjäna
av konung Kristiern och hans anhang, drog så strax tillbaka
ifrån Aspeboda och fram förbi sin gård till Bengt Brunsson,
vilken på den tiden var konung Kristierns fogde över bergs-
lagen och alla Dalarna, röjde så för honom, vad uppå färde
var. Kommo så Bengt och Arent dragandes till Ornäs med
20 karlar, aktandes där taga honom vid halsen. — Men när
