OM SEDELFÖRFALSKNINGAR. 187

Sedan dess har, så vitt man vet, ingen annan heller haft
lust att experimentera med Hornborgaåns guldsand.

Litteratur: Tomas Hallgren, Om Klefva och Ädelfors grufvor
(Meddelanden från Smålands fornminnesförening II).
Helge Nelson, Guldberget och guldsanden i Horn-
borga (Västergötlands fornminnesförenings tidskrift:
bd III.

Om sedelförfalskningar och anläggningen
av riksbankens pappersbruk.

den obehagliga upptäckten, att riksbankens sedlar voro

föremål för efterapning i rätt stor skala. Det hjälpte
tydligtvis icke, att det stod tryckt på sedlarna: »Then som
thenne Sedel efterapar skal varda hängd.» I en förordning av
1747 stadgades också, att den som »på ett eller annat sätt för-
falskar, förändrar eller eftergör en bankens sedel, till större
eller mindre summa, skall utan all skonsmål eller anseende
till person, stånd eller villkor mista ära och liv samt varda
hängd». Och för att göra allmänheten riktigt intresserad i
att befordra dylika brottslingar till laga straff utlovades i en
kungörelse sju år senare en belöning av 40,000 daler k. m.
åt den som fasttog en förfalskare eller skaffade så säkra bevis,
att förbrytaren kunde sakfällas.

Att de stränga straffbestämmelserna icke voro tomt hot
synes bl. a. därav, att en komminister Sellegren från Värna-
motrakten blev hängd på Järntorget utanför riksbankshuset
för att ha fabricerat riksbankssedlar. Sina förfalskningsred-
skap hade han dels kastat i Lagan, dels gömt i kyrkogårds-
muren.

Naturligtvis måste man dock stundom låta nåd gå för
rätt i sådana fall, då ingen skada åstadkommits och i övrigt
förmildrande omständigheter förelågo. Ett sådant fall var
det, då en ung studerande från Lund, son till prosten i Kri-
stianstad, sökte utprångla en av honom själv tillverkad
sedel på 100 daler k. m. När förfalskningen upptäcktes,

VID mitten av 1700-talet började bankofullmäktige göra
