178 SAMMANHÄNGANDE KAPITEL.

allmogeuppbådet utanför Visby en julidag år 1361, och där-
efter kapitulerade stadens borgerskap utan försök till mot-
stånd. Det var ju tyskar, som hade ledningen av staden;
och för dem var det likgiltigt, om de erlade skatt till Dan-
marks eller till Sveriges konung.

Den gotländska landsbygden årabbades av en svår hem-
sökelse med brand och plundring. Härom talar en latinsk
inskrift i Fide kyrka på södra Gotland sitt gripande språk:
»EDES SUCCE[NISE. GENS CESA. DOLENS RUIT ENSE»,
vilket betyder: »Templet är uppbränt, folket slaget och stu-
par klagande för svärdet.» Häri är, efter ett ej ovanligt
bruk i äldre inskrifter, inflätat årtalet för händelsen. Om
man ur inskriften tar ut alla bokstäver, som ha siffervärde,
får man nämligen DDCCCLVVI, alltså sammanlagt 1361.

För att få ett stöd mot den allt uppslukande Valdemar
erbjödo de svenska rådsherrarne Sveriges krona åt hans sys-
terson Albrekt av Mecklenburg, en yngre son till
hertig Albrekt d. ä., som var en av sin tids slugaste och mest
energiska politiker. På övligt vis blev Albrekt d. y. av en
församling av stormän från hela riket på Mora äng vald till
Sveriges konung år 1364. Därmed började ett långvarigt in-
bördeskrig, vari även Valdemar Atterdag och hansestäderna
deltogo. Tack vare den kraftiga hjälp, konung Albrekt fick av
sin statskloke fader, slutade kampen med seger för honom.
Magnus Eriksson och hans son Håkan måste år 1371 erkänna
Albrekt som Sveriges konung. Magnus, som i sex år hållits
i hårt fängelse, lämnade nu landet och fick till döddagar
leva av nådebröd hos Håkan i Norge. Men hans tid var
snart ute. En dag överfölls han av storm ute på havet,
och skeppet höll på att förlisa bland skären. För att rädda
sig sprang han då över bord, kom levande i land men fick ett
slaganfall och gav upp andan, nära 60 år gammal. Så slutade
den skiftesrika bana, som vid tre års ålder börjat med herra-
välde över det största rike, någon svensk konung behärskat.
