HATTARNE TILLBAKAVISA ELISABET. 69

engelska sändebudet i Stockholm, att en hel del medlemmar
av borgarståndet avlockade Korff 18,000 daler kopparmynt
mot löfte att gå Mösspartiets ärenden men använde pen-
garna till att göra sig glada dagar och dricka Tessins skål.
Det oaktat var ryssen efter några veckor färdig igen att
ingå ny överenskommelse med dem om samma sak.

Efter hand som Korff började känna sig varm i kläderna,
blev han också frikostig med hotelser. Både han och tsa-
rinnan togo sig gentemot svenska regeringen en ton, som om
landet varit ett ryskt lydrike. Oförskämdheten nådde sin
höjdpunkt, när Elisabet lät sin ambassadör inför Adolf Fredrik
den 15 november 1746 uppläsa en ny skrivelse. Däri påminde
hon först om sitt brev från förra året och beklagade sig över
att tronföljaren detta till trots fortfarande skänkte sitt förtro-
ende åt greve Tessin, en man som använde alla möjliga konst-
grepp för att omöjliggöra ett gott förhållande mellan Ryssland
och Sverige. Hur kunde han vara så otacksam, då hela världen
visste, att tronföljaren hade kejsarinnan att tacka för sin tron
och hela sin välfärd. Ville Adolf Fredrik nu ej bättra sig,
så skulle kejsarinnan se sig nödsakad att »alldeles upphäva
sina kärleksfulla bemödanden för Hans kungliga Höghet:.
Samtidigt hotade en avdelning av ryska flottan vid Finlands
sydkust.

Detta oförskämda tilltag väckte en obeskrivlig harm hos
alla, som hade någon känsla för sitt lands värdighet. Mannen
att ge det rätta uttrycket åt stämningen inom nationen var
en ung kanslitjänsteman, Anders Johan von Höpken,
son till presidenten Daniel von Höpken, Hattpartiets egent-
lige grundläggare. I egenskap av ledamot i sekreta uiskottet
föreslog han där, att ständerna borde sjunga ut sin harinr i en
nationell förklaring av innehåll, »att eftersom de av fri
vilja utvalt Hans kungl. Höghet till efterträdare på d-n
svenska tronen, så förpliktade de sig att med liv, blod
och egendom försvara Hans kungl. Höghet och hans bröst-
arvingar, förlitande sig vid påträngande nöd uti detta deras
uppsåt helt och hållet på Guds bistånd och välsignelse».

Det var manliga ord. De väckte genklang i alla sinnen,
som voro mäktiga av en sund svensk harm, och inför dem
förstummades allt vad klenmod och partisinne hette. Under
hänförelse beslöto riksens ständer att göra fenna nrationeila
