160 » DET LÅG ETT SKIMMER ÖVER GUSTAVS DAGAR.?

liga hem, där Kristina är maka och moder. Där får han läke-
dom för de sår, som livet tillfogat honom. I sådana stunder
känner han blygsel och vämjelse vid det uppslitande, menings-
lösa livet i dansösernas och aktrisernas värld, i vilket han
förspillt allt för mycket av sina bästa krafter. Då känner han
den sjudande lidelsen som en börda, en skam, en förned-
ring. Då längtar han, den ensamme, efter den stora, sanna
kärleken, och när han äntligen fått uppleva den, besjunger
han den i den hänförande dikten »Den nya skapelsemn.
Underbar är kärlekens makt att nyskapa: allting ter sig
såsom en ny värld i ljuset av denna himlaborna kraft, som

»av skönhet och behagen
en ren och himmelsk urbild ger».

När kärleken kom,

»då fann min själ sig himlaburen,
sig sprungen av en gudastam
och såg de under i naturen,
som aldrlg visheten förnam>,

Då uppfångade hans öra »de höga sfärers harmonix, och
»på berget änglars harpor hördess. Och skalden utbrister:

»O, levande förstånd av tingenl
O snillets, känslans hemlighet!
Vem fattade dig, skönhet? Ingen
förutan den, som älska vet.»>

Så förmår kärleken, blott kärleken, förklara hela skapelsen,
och överallt återfinner skalden den älskades bild:

»Din blick i dagens blickar blandas,
din röst fick näktergalens sång,
jag dig i rosens vällukt andas,
och västanfläkten har din gång.

Ej nog: du själva fasan gläder,
du fyller avgrunden med ljus,
du öknarne i blomster kläder
och tjusar i ruiners grus.»

Härligare toner ha aldrig klingat ur Kellgrens lyra än
denna dikt, om vilken Tegnér i hänförd beundran sjunger:

»Sen Nya skapelsen stått fram i dagen,
vad ha vi andra till att skapa mer?»
