VÄRT LAND FÅR ÄNTLIGEN FRED MED ALLA SINA GRANNAR. 105

med. Jag hoppas där fattas intet brännevin och lök. Vår
gesant, herr Bengt Horn, vederfares ock stor ära i Ryssland,
skriva de, och att han blir konvojerad med 12,000 man ige-
nom landet.»

Det visade sig, att Ekeblad gissat rätt angående främ-
lingarnas stora bagage. En vecka senare, den 2 april, berät-
tar han nämligen om dem: »Där synes intet många av de
gode herrarne på gatan, utan några som gå och sälja sablar
och ryssepiskor — en stor heder för en gesant att låta sitt
folk gå omkring och sälja varorl»

De enda officiella livstecken, som ryssarne, att döma
efter bevarade aktstycken, gåvo ifrån sig, bestodo i klagomål
över trakteringen. Två dagar efter sin ankomst till Stock-
holm förklarade de »spotskeligt», att medan de hemma i
Moskva brukade leva kräseliga och smörja kråset med »gäss,
kalkoner, ankor, grisar, lamm och höns», finge de här i Sve-
rige icke annat än oxkött, vilket man i Ryssland brukade
giva endast åt »tjänare och gemena folket>. Dessa påståen-
den imponerade på svenska regeringen, så att gästerna fingo
förbättring i underhållet.

För övrigt kan man vara fullt övertygad om att ryssarnes
vistelse i logementen icke var alldeles uteslutande frivillig.
I likhet med de svenska sändebuden i Moskva voro de under-
kastade en samvetsgrann bevakning. Belysande är också
det beslut, som fattades i rådet kort före ambassadens
hitkomst, nämligen att en ryss, som uppehöll sig i Stock-
holm och förde »en olidelig korrespondens» med sina lands-
män, skulle flyttas till Uppsala och kvarhållas där, så länge
tsarens sändebud stannade i Sverige, på det han icke skulle
få tillfälle att lämna dem farliga upplysningar.

Innan det högtidliga överlämnandet av tsarens bekräf-
telsebrev kunde försiggå, hade man en del svårigheter att
övervinna. Ryssarne fordrade nämligen, att alla de fem
höga riksämbetsmännen skulle närvara vid audiensen. Nu
ville emellertid olyckan, att riksmarsken, Lars Kagg,! hade
dött i november året förut och riksamiralen, Karl Gustav
Wrangel, var långt borta från huvudstaden. »När mam,
för att tala med Ekeblad, »sade dem, att här var ingen,

2 Se sid. 113.
