546 <REALISMENS OCH NATURALISMENS GENOMBROTT.

pelikanen, som offrat sitt blod för ungarna. Dock är grund-
tanken den, att kvinnan själv ej egentligen rådde för, att
hon var elak. »Stackars mamma, som var så ond, så ondl» —
Så ljuder styckets sammanfattande replik.

I detta kammarspel har diktaren överträffat sig själv i
att hopa olika gräsligheter. En hemsk spökstämning vilar
särskilt över rummet, där en brottsling bor, och skräcksen-
sationen kulminerar, när möblerna börja röra sig av sig
själva. Det hela verkar som en mardröm, en spöksyn av

en febersjuk hjärna.
LJ

Intima teatern hade dåligt före i portgången, men i och
med uppförandet av skådespelet »Påsk», där den svagsinta
men godhjärtade flickan Eleonora på ett gripande verk-
lighetstroget sätt spelades av fröken Anna Flygare, slog det
nya företaget avgjort igenom. Det var nog meåcvetandet
om att äntligen ha lyckats, som stämde Strindberg blidare
i hans senare produktion. I sina sista historiska dramer,
»Siste riddarem, som handlar om Sten Sture den yngre,
»Riksförestån darem», om Gustav Vasa som ung, och
»Bjälbo-jarlem, om den åldrande Birger Jarl, röjer Strind-
berg en avgjord benägenhet att se det goda hos alla männi-
skor. Bittrare är det drama, varmed han år 1910 tog av-
sked av teaterpubliken, skådespelet »Stora landsvägen»
Men bitterheten mildras av en stämning av resignation.

+

Nu trodde man allmänt, att Strindberg för alltid talat ut.
Men hur stor blev ej häpnaden, när han åter tar till orda
som samhällskritiker av det gamla kända slaget. Sina idéer
framlägger han i en rad tidningsartiklar. De viktigaste
av dem samlade han sedan till tre böcker: »Tal till sven-
ska nationem, »Folkstaten» och »Religiös renäs-
sans. Den forna övermänniskan lågar nu av stridslust
för underklassens sak mot överklass och kungadöme. Vil-
ket inte hindrar, att han visar sympati för Karl XV —
kungen som gav honom en handräckning i början av hans
dramatiska bana. För de socialdemokratiska strävandena
röjer den forne bespottaren nu återigen en förstående sym-
