BENGT LIDNER. 221

»En krigsman så båld och en fröken så grann,
de suto tillhop i det gröna.

De sågo med ömma begär på varann.

Alonzo den tappre — så kallades han,

och hon Imogine den sköna.

”Ack! suckade han, ”ack i morgon jag går
i främmande länder att strida.

Snart rinner för mig ej mer saknadens tår!
En rikare friares hälsning du får,

och han får mitt rum vid din sida.”

”Tyst, grymmel! Tyst, grymmel! var Imogines svar,
”och upphör att orätt mig göra!

Den heliga Jungfrun till vittne jag tar,

att, lever du, dör du — min hand, mina dar

blott dig eller ingen tillhöra.

Om nånsin begärets och fåfängans bud

mig från min Alonzo förleder,

mitt högmod, min falskhet, dem straffe då Gud!
Din vålnad hos mig i min brudliga skrud

då sätte sig — fordre tillbaka sin brud

och rycke i graven mig neder!

Den tappre sig slet från den sköna i gråt
och drog till de heliga landen.

Men knappt årets tider följt solvarvet åt,
så kom en baron uti lysande ståt

och tillböd åt Imogine handen.

Hans skänker, hans guld, hans förledande skick
snart kommo dess eder att vackla.

Han störde dess hjärna, han tjuste dess blick,
dess flyktiga hjärta i snaran han fick,

och snart tändes bröllopets fackla.

bd

Och nu hade prästen välsignat vårt par.
Ren dracks ur det guldprydda hornet,
och bordet sitt överflöd sviktande bar,
och löjen och skämt gåvo liv åt envar,
när tolvslaget dånar från tornet.

Då, hos Imogine, med häpnad blev spord

en främmande sitta obuden.

Orörlig han satt, utan liv, utan ord.

Hans ögon ej vändes kring gäster och bord —
han hade dem spända på bruden.
