VERNER VON HEIDENSTAM. 553

Nittiotalet och nyidealismen.

1880-talets realism och naturalism var på det klara med
att nu hade »romantikens blå blomma vissnat». Och dock
levde den. Väl var romantikens känslopjunk dödsdömt,
dess förakt för verkligheten likaså. Men oändlighetstanken
i människans själ, den kan ej dö. Fantasins gudagåva kan
ej heller förmenas mänskligheten, utan att denna försmäktar.
Oändlighetstanken och fantasins värld — båda
hade åttiotalets naturalister velat stänga för. Det var deras
stora misstag.

Omkring år 1890 kom med den unge Heidenstams dikt-
samling »Vallfart och vandringsår» signalen  till
en ny idealistisk tids inbrott i den svenska diktningen, den
som går under namnet »nittiotalet>. Kort därefter följde
slag i slag Frödings och Hallströms första diktsam-
lingar och Selma Lagerlöfs förstlingsarbete, »Gösta
Berlings saga». Den svenska diktningen hade bytt om
fysionomi. En strömmande, ungdomsfrisk fantasi hade
brutit igenom den kritiska, ej sällan trumpna realismen.
Det var något av samma vårjubel, som när nyromantiken drog
i fejd mot upplysningstidens torra snusförnuftighet.

Åttiotalslitteraturen hade huvudsakligen handlat om
åsikter och samhällsproblem. Med  nittiotalets in-
brott få åsikterna träda tillbaka, och människan blir i första
rummet människa med allt det oberäkneliga, som en
varelse av kött och blod innebär.

Verner von Heidenstam

har växt upp på en svensk herrgård i 'Tivedens skogsbygd,
vid Vätterns strand. Av herrgårdslivet har han undfått det
sinne för stil och skönhet, den kärlek till det högtidliga, något
pompösa, som präglar hans författarkap. Åttiotalets realism
och naturalism hade sina banerförare bland Stockholms-
litteratörer; nittiotalet utgår däremot från Sveriges lands-
bygd, från Heidenstams Tiveden, från Frödings och Selma
Lagerlöfs Värmland, från Karlfeldts Dalarne. Den nya dikt-
ningen genomströmmas av en varm kärlek till hembygden och
vårdträdet, som susar över fädernegården.
