NORDMANNALIV. 73

Tvärtom synes pojken endast ha skördat gunst för sin färd,
vilken enligt de gamles mening utgjorde ett otvetydigt prov
på raskhet och viljekraft.

När Egil var sju år, deltog han I en stor bollek, som hölls
på slätterna kring Vitån. De äldre hade sin lek för sig, och
vid sidan av dem ordnade pojkarne sig till sin. Egil kom att
kasta emot en elva års pojke, »stark för sin ålders. Som de
så lekte tillsammans, vart Egil den svagaste, medan den
andre gjorde det bruk han kunde av sitt övertag. Men då
rann vreden på Egil. Han lyfte bollträt och slog till sin
motspelare.

Dock gick det ej bättre, än att denne »grep honom om
livet, slungade honom med fart i marken och rappade om
honom rätt illa samt sade sig skola slå honom lemlös, om
han ej hölle sig tamo.

När Egil kom på fötterna igen, gick han ur leken och erhöll
av en bland de äldre en krumhörnad yxa, med vilken han for
emot kamraten och satte den i hans huvud, »så att den med
ens stod fast i hjärnan».

Då upphörde de äldre med sitt spel; man rusade strax
till vapnen och delade sig i skilda flockar, allt efter som man
tog parti för eller emot. Och långt ifrån var det ej, att poj-
karnes strid fortsatts av de äldre.

»När Egil kom hem, var hans fader Skalle-Grim fåordig,
men modern menade, att Egil var ett vikingsämne, och vore
det tillständigt att giva honom härskepp, så snart han hade
åldern inne. Då kvad Egil en visa:

sDet mälte min moder,

att mig skulle köpas

farkost och fagra åror —
färdas på skepp med vikingar,
stånda uppe i stammen,

styra gode draken,

så i hamn få hålla,

hugga en och annanl»

+ x
å

Vanan vid blodsutgjutelse gjorde männen hårda och
grymma. Hos somliga naturer kunde en rent djurisk vildhet
