ESAIAS TEGNÉR. 341

en kropp av ros och lilja vävd;
en själ av idel eld och lågor.
Det var en afton. Kvällen låg
och drömde på sin bädd i väster,
och tysta som Egyptens präster
begynte stjärnorna sitt tåg.>

Hela naturen andades kärlek, och om kärlek talade ock de
unga tu. Den käcka amasonen var besegrad av en starkare,
och hon bekände, att en kvinna är ändå

>en ranka vissnad, om ej stödd,
ett väsen, vartill hälften felas:
hon har ej sällhet, som ej delas,
och hennes fröjd är tvilling född>.

Så möttes deras läppar i »en lång, en evig kysso.

>För dem var icke världen till,
och tiden i sin flykt stod still.

De lyckliga! Om jorden all
gått opp i rök, ej de sett flamman,
och fästet kunde störtat samman —
de hade icke hört dess iall.>

Men så talar Axel om en ed, som lägger hinder i vägen för
deras förening. Den eden skulle han dock kunna bli löst ifrån,
sedan han fullgjort sitt uppdrag som konungens kurir. Och
så ger han sig av till sitt hemland med det löftet:

>När Maj härnäst

oss bjuder på sin blomsterfest;

då är jag säkert här tillbaka,

då hämtar jag min brud, min maka.>

Men under väntan på den älskades återkomst taga längtan
och ovissheten överhand med Maria. Hon vill uppsöka Axel
i hans eget land, och så uppstår hos henne tanken att kläda
sig i en krigares rustning:

>Så sagt, så gjort. Beslut och handling
är ett hos kvinnan. Sin förvandling
hon skyndar. Under krigarns hatt

hon gömmer sina lockars natt.

Den rika barmen snörs i kyller;

med krut och bly hon ränseln fyller,
och över skuldran, mjäll och fin,

hängs dödens synrör, en karbin.»
