78 HATTARNE SOM FÖRSVARARE AV VÅRT OBEROENDE.

talade så vackert »under många bevekeliga utlåtelser samt
hjärtelig önskan, det de gemensamt ville nedfalla för den store
Guden och anhålla om den helige Andes styrsei och regeringo.
Och talmannen bad dem »för Kristi skuld, det de dock en
gång ville återvända att med sådan bitterhet angripa varandra».
Så småningom lyckades han också återställa ordningen. Men
bråkmakarne nöjde sig icke därrned utan bildade en deputa-
tion, som gick omkring till de andra stånden och framförde
de hårdaste beskyllningar mot talmannen och sekreteraren
och begärde, att dessa skulle ställas till rätta inför en riksens
ständers kommission för sina »förbrytelsero.

Kort därefter uppenbarade sig en annan deputation,
utsänd av bondeståndets majoritet för att låta de andra stånden
veta, att den förra deputationen icke varit av ståndet utsänd
och alltså icke stadd i lovliga ärenden. De tre andra stånden
läto då genom en gemensam beskickning förmana bönderna
till enighet; och blevo dessa deputerade — enligt vad adelns
protokoll berättar — »i tämmeligit gott lugn emottagne>.

Det itycktes verkligen ha hjälpt, men blott till en tid.
Ordningens band lossnade igen. Deputationer från ståndet
började åter fjanta omkring, och handgripligheter användes
som argument i debatten. Protokollet förmäler om två
skånska riksdagsmän, som råkade i gräl och ej blott »syntes
hava oanständige och hotande åtbörder emot varannan»
utan även »stött och knuffat vanannam, De dömdes att göra
ståndet avbön och erlägga plikt.

Somliga ansågo strafifet för lindrigt, men gent emot dessa
erinrades om att en medlem av borgarståndet, »som under
någon yppad träta ryckt tummen utur led på den andra,
ändock ej pliktat mer».

De felande förklarade sig vörda ståndets beslut, betalte
de ådömda böterna och anhöllo om tillgift, »varefter ståndet
önskade dem lycka till enighet och förtrolighet samt bad dem
intaga sina sätenm.

Protokollet förmäler vidare: »Riksdagsmannen Erik Måns-
son ifrån Älvsborgs län begärde därpå, det ståndet även ville
taga i övervägande, huruvida det vore något skälls- eller
förklenligit ord att kalla någon en förbannad krakelmakare,
