AUGUST STRINDBERG. 517

och sedlighetsfrågan, samt den råa ton, han — på rent okyn-
ne, tycks det — använde här och där. De utmanande ställena
i boken väckte sådan harm och oro, att man kunde vänta
sig ett sedlighetsåtal. Justitieministern överraskade emel-
lertid i stället genom att låta åtala bokens författare för
hädelse, emedan han yttrat några hånfulla ord om nattvar-
den. Strindberg fick alltså resa hem på hösten 1884 och
stå till svars inför Stockholms rådhusrätt. Juryns dom
blev emellertid frikännande. Men många av våra mest
frisinnade män, vilka ogillade åtalet för hädelse, inlade en
bestämd gensaga mot hånet och gäckeriet i boken, så Viktor
Rydberg och Snoilsky. S. A. Hedlund, som hyste samma
uppfattning, gick i några ledare i Göteborgs Handelstidning
skarpt till rätta med »de råa och fräcka uttrycks, varmed
Strindberg sårat dem som hyste annan övertygelse än han
själv. Hedlund ogillade »kättares och otroshjältars» oför-
dragsamhet lika väl som renlärighetsivrarnes och statsmyn-
digheternas.

Det är uppenbart, att Strindberg vid denna tid genomgick
en farlig själskris, som förvärrades genom historien med
»Giftass. Redan på våren 1884 skrev han till Lie: »Jag tror
ibland, att jag kommer att sluta på ett dårhus, ty jag blir
alldeles vild stundom, när jag tänker på världens fånighet.»
Så kom åtalet, och det diskuterades fram och tillbaka, om
Strindberg borde resa hem och stå till svars. Hans hustru,
som var svårt sjuk, var ledsen över boken och ängslig för att
hennes man skulle få fängelsestraff. Strindberg kände sig
söndersliten.

Hans känslor mot det gamla fosterlandet togo också starkt
intryck av Giftasprocessen. Ett årtionde förut hade han
under en utländsk resa längtat hem från hela härligheten,
slängtat efter Karl XID, såsom han kallade det. Och ännu
i början av 1880-talet, då han ju pliktskyldigast måste slå
an en överlägsen ton mot fosterlandet, längtade han hem
från Frankrike, hem till »det stolta öl- och brännvinslandet
och dess europeiskt ryktbara kakelugnars. När han jäm-
förde Italien med Sverige, fann han, att det i alla avseenden
stod tillbaka för hemlandet. Han kunde inte en gång finna,
att Medelhavets vatten var blåare än Kanholmsfjärdens.
Nej då. Och så fanns det ju inte i hela Italien en enda backe,
