ADOLF FREDRIK FÖRSÖKER UTVIDGA KUNGAMAKTEN. 145

kläder, på det att deras egen sparsamma hushållning måtte
tjäna undersåtare till eftersyn; att de ofta resa omkring uppå
landet, understundom uti bonde-kojor se fattig mans lägen-
het och lära därav att tro folket icke vara rikt, fast allt vid
hov är uti ymnoghet, och tillika att föreställa sig, huru över-
flödiga hovförläringar göra för en fattig bonde och dess
hungroga barn deras betor! smärre och deras uselhet större».

+ å

Den stolta, häftiga Lovisa Ulrika hatade nu dessa stän-
der, vilka så oförsynt trängde sig in i familjelivets helgedom,
trängde sig emellan föräldrar och barn. »Hennes huvud bör-
jade svindla», skriver hon i sin dagbok. Hon måste komma
ut ur detta olidliga beroende. Det återstod blott en utväg:
att omstörta styrelsesättet.

För att skaffa pengar till en revolution tillgrep hon den
utvägen att pantsätta sina juveler i Tyskland. Men sekreta
utskottet fick nys om saken och anhöll den 6 april 1756 hos
konungen att få veta, när det kunde falla Hennes Maj:t
lägligt att låta uppvisa de rikets juveler, som blivit lämnade
i hennes vård.

Nu förhöll det sig så, att av dessa juveler hade en del blivit
överlämnade till drottningen av Tessin vid hennes förmälning
i Berlin, en annan del vid riksdagen 1747. Dessa sistnämndas
egenskap av riksjuveler var obestridlig och av drottningen
erkänd; men förhållandet med de så kallade Berlinjuvelerna
var icke lika klart. Väl voro även dessa vid inköpet 1744
förklarade för riksjuveler, men genom det sätt, varpå Tessin
överlämnat dem åt henne, hade hon fålt den föreställningen,
att de voro hennes privata tillhörighet. Det hade nämligen
icke skelt på en gång och i högtidliga former utan »i stället
hade», såsom konungen meddelade Höpken, »grev Tessin
givit dem slyckevis, somt vid en måltid, somt på en maske-
radbal, somt på komedien och dylika tillfällens. I anledning
därav hade drottningen »förmenat, att därvid varit mera
galanteri än högtidlig värdighet».

1 Bitar.
