DALJUNKERNS UPPROR. 95

stavs. Konungens och daljunkerns vänner försökte var
för sig att vinna anhängare och skickade för den skull ut
bud till andra socknar. Därvid hände allt emellanåt, att
budbärarne stötte på varandra; voch skedde mycket mord
där och var emellan desse parti, säger Peder Svart.

Konung Gustav I:s egenhändiga namnteckning.
(»Gustaff medh eghen hond.>)

Men »när dalekarlarne sågo, att Rättvik och Gagnev och hela
bergslagen voro emot dem och de hade icke heller annat att
vänta av allmogen ute på slättbygden, begynte de få loppor i
örat och tänka sig om, uti vad farlighet de stadde voro, och
begynte så störste parten tveka, om han skulle vara herr Stens
son», säger Peder Svart.

Nu fann Gustav på ett bra medel: han lät fru Kristina Gyl-
lenstierna själv skriva ett brev till bonddrängen, som påstod
sig vara hennes son, och förklara honom för uppenbar lög-
nare. Hon hade icke förgätit, sade hon, huru många barn
Gud givit henne med hennes make, salig herr Sten. »Sin för-
ste son — skrev hon — Nils Stensson, såg hon död i an-
siktet för någon tid sedan i Uppsala. Den andre hennes
son, Svante Stensson, visste hon väl var han var.» Sedan
upfpräknade hon alla sina barn vid namn. »Men dig», fort-
satte hon, »kännes jag intet vid. Ditt eget samvete skall vittna
både inför Gud och människor, att du ljuger.»
