En lysande men vansklig ställning.

tiden närmast efter Gustav Adolfs död, men det var

också en ställning, full av faror. Större delen av de
trupper, på vilka riket stödde sin maktställning, voro ut-
länningar. De hade alltid varit svårhanterliga och voro
naturligtvis mycket värre att handskas med nu, när den se-
gerrike konungen var fallen, när Sveriges tron innehades
av ett barn och regeringens ledare var blott en svensk adels-
man. Där voro ärelystna officerare, som ville ha belöningar
för sina tjänster, generaler och överstar, som äskade »amt,
abbotstift, kloster, herrskap och vad som kan finnas, — skri-
ver Oxenstierna.

En av de enträgnaste i att yrka på dylika belöningar var
hertig Bernhard av Weimar med sitt unga krigarrykte från
Liätzen. Han lyckades tilltvinga sig ett svenskt gåvobrev
på hertigdömet Franken. Vid överlämnandet därav yttrade
Axel Oxenstierna: »Må det till ett evärdligt minne antecknas
i våra tideböcker, att en tysk furste sådant begärt av en
svensk adelsman, och att en svensk adelsman i Tyskland det
beviljat.»

Men de som icke kunde få sina önskningar tillfredsställda
blevo misslynta och ansågo sig ha lidit en svår oförrätt. En
del officerare gingo ända därhän, att de gjorde myteri. De
förenade sig om en gemensam förklaring, att de icke ämnade
gå mot fienden, förrän de fått sina fordringar på sold och
belöningar uppfyllda; och Axel Oxenstierna måste ställa
dem till freds med gods och penningar till väldiga belopp,
innan han fick dem att lyda.

DET var en lysande ställning, som Sverige intog under

Även av yttre faror hotades den maktställning, som Axel
Oxenstierna lyckades bevara åt Sverige efter den store ko-
