EN SVÄRMISK MUNKS KÄRLEK TILL ETT HELGON. 297

der Walter, grep en djävul tag i henne, kastade henne bak-
länges och stötte hennes huvud så hårt emot väggen, att den-
na skakade. Men medan alla de närvarande sörjde över de
lidanden hon måst utstå och fruktade för än värre, så
genomströmmades jag ensam av en förut okänd fröjd; min
själ fann tröst, och mitt sinne greps av förundran. Det var
tydligt, att det var för hennes skull, som sedan skulle bliva
mig så kär, som Herren nu värdigats skänka mig denna
själens glädje.

När jag under dessa tankar kastade min blick på min
kamrat och flickan, såg jag, att djävulen sju gånger kastade
omkull henne, fyra gånger mot väggen bakom dem och tre
gånger mot en kista till vänsler om flickan; och detta skedde
med så stor våldsamhet, att både vägg och kista gåvo genljud
på långt håll. För min del förundrade jag mig över, att jag
icke hörde flickan giva en suck eller snyftning från sig trots
de många och hårda slagen. Varken i ord eller handling visade
hon något tecken till otålighet eller röjde, att hon led
någon smärta, utan förblev orörlig utan knot eller klagan.

Efter en stund hörde jag flickan sucka, som om plötsligt
något ont träffat henne. Även kvinnorna, som sutto om-
kring henne, hörde detta och frågade, varför hon så suckade.
Hon svarade: ”Jag är sårad i fötterna”. Man såg efter och
fann, att så var; ty i vardera foten fann man ett sår, varur
friskt blod strömmade. På samma sätt suckade hon = till
av smärta fyra gånger efter varandra, allt under de närva-
randes deltagande och tårar. Då man vid varje ny suck
fann nya sår, reste även jag mig upp och såg efter — såsom
jag vill minnas — de två sista gångerna och upptäckte så-
ren i samma ögonblick de uppstodo, innan ännu blodet hun-
nit bryta fram. Emellertid slutade detta så, att jag på övre
delen av den ena foten såg fyra blödande sår och på samma
del av den andra foten lre, likaledes friskt blödande.»

Petrus bad nu sin äldre ordensbroder om lov att få stanna
kvar i prästens hus över natten och vaka över den unga flic-
kan. Tillsammans med sju andra personer utförde han detta
värv, och han satte sig nu bredvid henne. Kristina vände
sig då till honom och frågade: »Vad heter du?» Han svarade:
»Petrus.» »Gode broder Petrus», yttrade hon då, »berätta mig
något om Gud. Jag hör så gärna talas om honom, ehuru jag
