KARL VON LINNÉ. 331

för munnen en ullen lapp, att rök och damm allt för hopetals
ej måtte insupas. Här gavs icke rådrum få taga ett rent
anddrag. Svetten rann ur deras kropp som vatten ur en
påse. Huru snart var icke här att gå felt ett steg neder i
de underliggande oändeliga håll Huru snart kunde icke en
liten sten nedfalla på ditt huvud! Huru snart kunde icke
en svimning komma över dem, då man gungade på de svik-
tande stegar, som två å tre voro fästade vid varandra! Men
hur svårt och faseligt det än är, fattas aldrig arbetare, utan
människorna söka med force och största iver få arbete här,
på det det kära brödet må vinnas.'

Ängslighet av ett så stort djup, mörker och fara reste
håren på mitt huvud, att jag ingenting mer önskade än att
åter få stå på jorden.» Och när Linn&eus välbehållen återvänt
till dagsljuset, uttalar han sin tacksamhet mot den Högste
med dessa ord, som i sin högstämda kraft påminna om de
bibliska hymnerna, vilkas mäktiga rytm så ofta gripit hans
känsliga sinne i prästtjället därhemma i Stenbrohult:

»Dlg, store Skapare och alltings bevarare, som

lapske fjällen låtit oss komma så högt upp,

Falu gruva så djupt neder,

lapske fjällen vist mig dag utan natt,

Falu gruva natt utan dag,

lapske fjällen låtit mig vara, där köld aldrig slutar,

Falu gruva där hetta aldrig slutar,

lapske fjällen låtit mig på ett ställe se in i alle 4 värl-
dens tider,

e o — prr rr pr0 D0

i Falu gruva där ingen av 4 tider är,

i Lappland fört mig oskadd i så många livsfaror,
i Falu bergslag i så många hälsostöter,

love allt, det Du skapat haver,

från begynnelsen till ändan.»

I Falun blev Linn&eus bekant med landshövdingen, Nils
Reuterholm, som blev så förtjust i den unge sympatiske
forskningsresanden, att han inbjöd honom att vid vår-
terminens slut på hans bekostnad genomresa Dalarne, »att
det beskriva liksom Lappland».

Nu var det ingen svårighet att få reskamrater. Linn&eus
hade blott att välja, och han utsåg sju av de mest begåvade
