734 TVÅ HEMLIVETS SÅNGARE.

intogos i svenska kyrkans psalmbok såsom psalmen n:r 449:
»Snart döden skall det öga sluta.»

Hennes eget slut föregicks av svåra och långvariga plågor.
Men hon bar dem med hjältemod, tyst och tåligt. »Mina
vänners, sade hon, »vill jag ej oroa med min sjukdom, och
för dem, som ej hysa intresse för mig, tjänar det ju ingenting
till att tala därom.»

Det var kräfta i bröstet, som frätte hennes livstråd. Hon
genomgick en smärtsam men tyvärr fruktlös operation och
dog ett år därefter i sitt 63:e år. Bland de sista ord, hon
yttrade, voro: »Jag är icke rädd för döden, ty jag är icke
rädd för Gud.» Den uppfylldes, den bön hon en gång
uttalat i den nyss nämnda psalmen:

»När rösten, skälvande och bruten,
åkallar, Skapare! Ditt namn —

0o, sträck mot mig i dödsminuten
Din hulda faderliga famn!»

Med Anna Maria Lenngren förlorade den svenska vitter-
heten en av sina mest begåvade och mest sympatiska per-
sonligheter, en diktargestalt, som står oss nutidsmänniskor
ofantligt mycket närmare än någon annan av 1700-talets
skalder. Hennes diktning har mycket litet rört sig i de högre
rymderna men så mycket mer i verklighetens värld, som hon
skildrat enkelt och naturligt, rakt på sak, med en godmodig,
humoristisk blick på livets skröpligheter och en utsökt fin
ironisk udd för tillvarons löjliga sidor.

Litteratur: Karl Warburg, Anna Maria Lenngren; häft. kr. 14.

Henrik Schäck och Karl Warburg, llustrerad
svensk litteraturhistoria: del II.

Fredrik Böök, Gunnar Castrén, Richard Stef-
fen, Otto Sylwan, Svensk litteraturhistoria under
redaktion av Otto Sylwan: del I (med utförlig
litteraturförteckning).
