90 HATTARNE SOM FÖRSVARARE AV VÅRT OBEROENDE.

Till all lycka stod vårt land icke ensamt mot Ryssland.
Konung Fredrik i Preussen var livligt övertygad, att faran
gällde honom lika mycket som Sverige, om icke mera. Från
två håll blev därför Hattarnes vän Frankrike bearbetat med
uppmaningar att ingripa och förhindra ett krigsutbrott.

Frankrike lät ej länge bedja sig. På våren 1749 meddelade
det åt storbritanniska hovet, att om krig utbröte i Norden,
skulle Frankrike bistå sin vän Sverige. Då skyndade Englands
regering att avråda Elisabet från alla krigiska företag och
lät henne veta, att man icke kunde lämna något som helst
understöd till ett angrepp på Sverige. Verkningarna av detta
oförtydbara språk förstärktes genom Fredrik II:s åtgärd
att ställa sin fruktade krigsmakt på fältfot. Då måste ryska
regeringen med sammanbitna tänder sticka sitt svärd i
skidan.

För att få det egentliga tvisteämnet mellan Sverige och
Danmark undanröjt hemställde svenska riksrådet slutligen
till Adolf Fredrik att söka komma till samförstånd med
Danmark genom underhandlingar med denna makt om att
avstå hans arvsrätt till Slesvig-Holstein mot skälig ersätt-
ning. Det kostade på att förmå tronföljaren därtill. Men till
slut gav han med sig, och Adolf Fredrik förband sig på hösten
1749, för sig och sina ättlingars räkning, att om de en gång
bleve arvingar till området i fråga, avsäga sig detta mot en
penningsumma samt grevskapen Oldenburg och Delmen-
horst. När danska hovet sålunda blivit lugnat i avseende på
vad det kallade »sin ömmaste angelägenhet,, visade det snart,
att det icke ville hjälpa Ryssland till att bringa Sverige under
oket, och ett bättre förhållande inträdde genast mellan de
skandinaviska rikena. Försoningen bekräftades genom ett
avtal om blivande äktenskap mellan Adolf Fredriks och
Ulrika Eleonoras späde son, prins Gustav, och den ungefär
jämnåriga danska prinsessan Sofia Magdalena.

Härmed var i själva verket även den värsta faran från
Ryssland överstånden. Att en del fanatiska Mösspatrioter
försökte locka den mäktige grannen till krig mot deras
fädernesland betydde därför ej längre så mycket. Deras
beteende har mest psykologiskt intresse, såsom exempel på
hur långt hatet kan leda en eljest oförvitlig individ, när denna
lidelse bryter ut i en av sina vidrigaste former, partifanatismen,
