DEN HELIGA BIRGITTA. 405

vad som hövdes och henne tillkom. Och sedan kysste han
henne på munnen, varav drottningen fick stor kärlek till
honom, därför att han vågade det; och ville hon ingalunda
låta honom fara dädan utan sade, att hon äntligen ville
behålla honom och hava honom till make. S:a Birgitta sade,
att det ingalunda kunde ske, ty hans hustru levde ännu
hemma i Sverige..» Men detta inverkade icke på en så-
dan kvinna som Johanna, som själv hade sin tredje gemål
I -livet.

Då anropade Birgitta i brinnande böner Herren om hjälp
ur en sådan ohygglighet. Bönhörelsen kom, men helt visst
annorledes än hon hade tänkt: herr Karl föll i en dödlig
sjukdom. Modern satt några steg från den sjukes bädd.
När hans sista ögonblick var inne, reste hon sig icke upp för
att träda närmare; hon gav icke ett ljud ifrån sig, fällde icke
en tår. Stilla satt hon, med upplyfta händer, i sitt innersta
lovande Gud, som förhindrat den påtänkta stora synden.

Med stor ståt följdes herr Karls kista till graven. »Drott-
ningen anställde hans jordafärd med så stor kostnad, som
om han varit hennes make.» Själv ledsagade hon jämte en
stor skara människor kistan till graven. Klagan och gråt
hördes överallt. Blott en gick till det yttre orörd efter båren,
utan klagan, utan tårar. Det var sierskan från Norden.

Senare vände sig Birgitta med nya förmaningar till Neapels
drottning: hon borde ödmjuka sig, ångra sina synder och i
sitt hjärta hysa fruktan utan återvändo, förty hon hade
snarare fört en skökas än en drottnings leverne. Om hon
icke lyssnade till Gud, skulle han döma henne som en avfälling
och gissla henne från hjässan till fotabjället. Märkvärdigt
nog förverkade Birgitta icke heller denna gång drottningens
vänskap genom sitt hårda tal utan fick tvärtom nya bevis
på densamma i form av stora skänker.

Efter Karls död lämnade Birgitta Neapels hamn och an-
lände efter åtskilliga vedermödor till Jaffa, där fartyget led
skeppsbrott i själva hamnen. Men med hjärtat fyllt av him-
melsk fröjd kom den ålderstigna sierskan fram till den he-
liga graven. Högsommarens brännande hetta kunde icke
dämpa hennes iver att skåda Betlehem och Josafats dal och
andra heliga platser, men den bröt hennes av späkningar
