KARL VON LINNÉ. 365

Den 21 juni gingo resenärerna ombord på en segelskuta,
som förde dem till Gottland.

Följande dag, skriver Linne&us, »svaknade vi klockan 2
om morgonen och fingo fram för oss i ögnasikte Karlsöarna.
Vädret lugnade efter hand, att fartyget nästan skred fram.
Karlsöarna blevo allt mer och mer brante och höga på si-
dorna såsom skantsar. Havet var slätt som en spegel, på
vilket här och där svärtorna summo. Här sågos inga tum-
lare eller marsvin, ej heller skepp. Sjöfolket förnötte tiden
med fåfängt prat om tvenne stora karbunklar, som skolat
suttit uti S:t Clemens kyrka i Visby och här tillika med
danska kong Valdemar IV:s skepp gått i kvav.» De påstodo,
att masten av detta skepp plägade synas över vattnet, då
havet var lugnt, och att karbunklarnas glans då brukade
blända de sjöfarandes ögon. — Emellertid närmade man
sig Gottland mer och mer. »Solen sken varmt, och tiden
skred fram till klockan 2 efter middagen, då vi hamnade
vid Visby stad.

Denna staden tycktes oss föreställa själva Rom i modell.
Så många, så stora och så präktiga kyrkor stodo nu över
hela staden taklöse, av tider och omskiften bragte till ruiner.
Deras höge murar av fast och huggen sten, deras härlige
pelare och konstige valv vände vår åtanke på denna stad-
sens forna flor.»

Även här kom Linneus” intresse för naturvetenskapliga
kuriositeter till sin rätt: »Jättebenen, som bevarades i Stora
kyrkan såsom underverk, voro verkeligen valfiskben.» Om
en fisk, som hängde i samma kyrka över S:t Görans bild,
»sade enfaldiga hopen, det om denna fisk vore spått, att
då han blir förtärd, skall domen komma — måste alltså
inte vara långt igen».

I Fårö kyrka avskriver han en rimmad berättelse, som
står på ena altargaveln, av innehåll att vid vårtiden 1603
hade femton karlar, vilka även funnos avbildade å altaret,
gått ut på isen för att jaga säl, vilket ännu var en av folkets
viktigaste födkrokar. Men ett isflak hade lossnat från land
och börjat driva ut med männen till sjös. I närheten av
Gotska Sandön hade tre av dem hoppat över till andra is-
stycken och kommit i land där, imen de andra drevo ut till
havs, och efter fjorton dagar, varunder de icke hade annat
