660 GUSTAV IV ADOLF.

den 1 april uppgick till 6,500 man. Den var alltså fortfa-
rande underlägsen de försvarande i antal. I en rapport till
kejsar Alexander framlade Buxhövden den uppfattningen,
att det var lönlöst att försöka göra sig till herre över den
starka fästningen vare sig genom stormning eller genom beläg-
ring. Och för ett verksamt bombardemang behövde han ett
helt annat och grövre belägringsartilleri än det han nu för-
fogade över.

Buxhövden hade emellertid snart kommit underfund
med den söndring och obeslutsamhet, som rådde inom fäst-
ningen. Han hade spanat ut ett verksammare medel att
vinna Sveaborg än beskjutning, eller rättare sagt: han full-
följde Göran Sprengtportens plan, att man skulle »försöka
skrämma eller muta kommendantem». Ryssarne började
alltså underhandla och fingo därunder tillfälle att inom fäst-
ningen utsprida nedslående och vilseledande rykten om fin-
ska fälthärens rörelser och tillståndet i Sverige. Parlamen-
tärerna passade också på att även häva ur sig de gräsligaste
hotelser om hämnd, ifall svenskarne envisades att göra mot-
stånd. Goda hantlangare hade ryssarne i Anjalamännen
Klick och Ladau. Genom några svenska officersfruar i Häl-
singfors, som sålt sig åt fienden, underhöllo dessa värda herrar
täta förbindelser med fästningens garnison. <Isynnerhet
prisar Buxhövden i ett brev till ryske utrikesministern en
fru Reuterskjöld, vars man var kommendant på ett av
de till Sveaborg hörande fästena. »Det var,, skriver han
vid ett senare tillfälle till ryska utrikesministeriet, »till stor
del på grund av hennes inflytande, som krigsrådet gick in
på att överlämna fästningen; och hon utsatte sig själv för
beständiga faror, då hon uppehöll förbindelsen med garni-
sonen. Jag belönade då hennes utomordentliga nit för kej-
sardömets bästa och lovade henne i kejsarens namn, att
Hans Maj:t efter belägringens lyckliga slutförande nådigst
skulle minnas den svåra belägenhet, i vilken hon jämte sin
talrika familj befann sig, och för att löna hennes tillgivenhet
skulle draga försorg även om hennes framtida existens.» —
Det skulle hon också komma i behov av, ty både hon och
hennes man blevo avskydda av sina forna kamrater och
vänner, när dessa fingo klart för sig, att det värda paret var
fosterlandsförrädare. Fru Reuterskjöld dog emellertid redan
