488 KARL IX.

och då han till hemmet kommit,
ut på fältet sen dem tömma.

Från ett träd en liten fågel
kvittrar då: »Ej växer säden,
om man först ej rödjer marken,
hugger ned och bränner träden.>

Gamle trygge Väinämöinen

då en yxa låter smida,

och en sved han sedan hugger
vid den stora skogens sida.

Alla vackra träd han fäller,

och en björk han blott ses skona,
för att himlens fåglar finge

vila sig uti dess krona.

Örnen svävade bland molnen,
och han kom nu dit och sporde:
» Varför är väl björken lämnad?
Vartill kan den vara ämnad?>

Gamle trygge Väinämöinen
svarar då: »Åt himlens fåglar
den till viloplats är ämnad;
därför blott den blivit lämnad.>

Då slog örnen eld åt honom,
och han tände sedan sveden.
Nordan ven, och elden brände
snart till aska alla träden.
Sedan tog han gyllne kornen,
dem han i sin väska hade,
och i askan där och mullen
sådde han dem ut och sade:

>Nu jag sår det gyllne kornet
mellan svedens svarta bränder,
sår i kraft av skaparns godhet,
sår som med hans egna händer.»

I huvudsak så, som här berättas om Väinämöinen, gjorde
även finnfolket i Värmland vid sitt svedjande.

De utvalde åt sig en torr skogsmark, helst södersluttningen
av en bergås. Ju högre belägen, desto bättre var den, ty dess
mindre var faran för åkerns farligaste fiende, nattfrosten
med ty åtföljande nödår och svält. På den utsedda platsen
