ÖVERSTE GUSTAFSSON OCH HANS FAMILJ. 53

»sGustav Adolf syntes vara vid gott lynnes, fortsätter vår
sagesman. »Efter en tid av nio månader, tillbragta inom
samma slott och inom två till tre rum, kunde det ej vara
obehagligt att resa i fria luften.» Men något som konungen
inte tyckte om, det var när de eskorterande officerarne vid
hästombytena ställde sig bredvid drottningens åkdon och
svördsamt, med blottade huvuden, men med ljuv beundran
betraktade hennes fägringo. Han demonstrerade sina käns-
lor genom att »vid varje sådant tillfälle ställa sig mellan dem
och vagnen, där han stod utan att säga ett ord, tills allt var
färdigt för avresan». Men någon ömhet visade han icke mot
sin maka utan behandlade henne kallt och strävt. Och när
man kom till Hamburg, ville han själv fara till Kristiansfeld
men skicka henne och barnen till Baden. Det var ett helt
företag för Skjöldebrand att få honom med sig söderut.

»De kungliga barnen», säger han, »voro dock mest att be-
klaga av alla, som omgåvo honom. De måste sitta omkring
honom på pallar, tysta och orörliga som han, från det de
voro klädda om morgnarna, tills de gingo att lägga sig, blott
med undantag av måltidsstunderna, som nu voro liksom hög-
tider för dem, medan han åt i sina rum, ty nu fingo de röra
sig, prata och skratta, vilket de aldrig tordes i hans närvaro.
Också syntes, att de voro ovana därvid, ty det skedde trögt
och tvunget.»

Den äldsta dottern, Sofia, liknade sin far och hade samma
stela hållning som han. När den landsflyktiga familjen bodde
i Karlskrona i amiral Pukes hus under väntan på lämplig
vind för avsegling till Tyskland, räckte hon alltid med för-
näm värdighet sin lilla hand att kyssas icke blott till bar-
nen i huset utan även åt deras mor. Den lilla prinsessan
skulle med tiden bli gift med en storhertig av Baden. Sve-
riges nuvarande drottning är hennes sondotter. Den andra
i ordningen av Gustav IV Adolfs döttrar, prinsessan Amalia,
var ett vackert barn men olyckligtvis puckelryggig. Hon
blev ogift.

När Gustav Adolf färdades genom Pommern, förvånades
Skjöldebrand över att befolkningen, isynnerhet »pöbeln»,
såsom han på bornerat överklasspråk uttrycker sig, överallt
visade en sådan tillgivenhet för den avsatte konungen. »De
av mobben, som igenkände honom, visade en verklig ado-
