138 SAMMANHÄNGANDE KAPITEL.

ken på sin värdighet brukade ha ett »värahorn»! att blåsa
i och en ringstav med järnringar att skramla på. Den bru-
kade han kasta efter ostyriga djur. Men i allmänhet hade
kreaturen sådan respekt för ringstaven, att herden ej behövde
mer än hotfullt skaka den, för att de skulle
hålla sig på sin tillmätta plats.

+

Många urgamla byar finnas kvar än i dag,
framför allt i Dalarne, men de flesta har
skiftet sprängt sönder. Väl var det ibland
si och så med grannsämjan i dessa hopgytt-
rade samhällen, men ändå var det på-
kostande, när de gamla banden skulle upp-
lösas och man måste flytta ut i den stora
ensamheten. Hur tryggt och hemvant tyckte
man ej då, att livet varit i den gamla byn,
; - där man hade så lätt för att träffa varandra!
| Här kunde ju kvinnorna få sig en daglig
pratstund vid brunnen på bytorget; här
brukade man tända valborgsmässoeld på
byberget, här reste man med förenade kraf-
ter majstången vid midsommar, sköt till
måls på »hanen» i toppen, hade idrottslekar
och mycket annat roligt, som endast med
förenade krafter kunde åstadkommas. Här
GO TP dKAöle lärde man sig sama rp ete med sina
från Käckestads STAnnar. Hur stark är ej än i dag sam-
by, en mil söder hörighetskänslan inom de gamla byarna i
om Mariestad. - Dalarne! Och det är nog inte så oförklar-

ligt, att man just där träffar på den slag-
färdighet i replikväxling, för vilken dalkarlar och kullor äro
allbekanta.?

2 Horn av »väre»: vädur, bagge.

2 Vill man ur äldre lilteratur ha ett koncentrat av denna slagfär-
dighet, kan man välja det svar, en Svärdsjöbo gav prästen, som hade
provpredikat men ingalunda till församlingens belåtenhet. Efter hög-
mässans slut sade prästen till en av församlingens stöttepinnar: »Men
hör du, hur kan ni sjunga så skralt?» Svaret kom ögonblickligen:
»Åh för en gångs skull står du väl ut med det.»
