522 GUSTAV IV ADOLFS FÖRMYNDARE.

Vid sidan av det juridiska förfaringssättet mot de anklagade
hade Reuterholm även sörjt för att den allmänna opinionen
bearbetades. I alla rikets kyrkor höllos tacksägelser för att
fosterlandet räddats från en överhängande fara genom »För-
synens underbara nåd och mäktiga beskydds — en snygg
omskrivning för Piranesis stöldkupp! Och till evärdlig åmin-
nelse av den dag, som enligt Reuterholms förmenande skulle
i Sveriges hävder städse nämnas som »en dess frälsningsdags»,
lät »storvisiren» hos konstnären O. Hörberg beställa en fyra
alnar hög oljemålning, föreställande honom själv i antik
romersk dräkt i det ögonblick, då han mottog de två kurirer,
som förde med sig de dyrbara papperen från Italien.

Genom justitiekanslerns försorg läto höga vederbörande utge
en samling aktstycken från rättegången, bestående av lös-
ryckta, ofta stympade och förvanskade citat, som på ett
listigt sätt sammanställts till bevis på de anklagades avgrunds-
djupa brottslighet. Ett karakteristiskt exempel på höga
vederbörandes sanningskärlek är, när följande ord i ett av
Magdalena Rudenschölds brev användas som bevis på att
en revolution var planlagd i Sverige: »Händelserna tyckas
nu sammanstöta för att utveckla det kaos, vari vi befinna
oss.» Fortsätter man att läsa brevet till slut, finner man, att
hon här talar om — den pågående franska revolutionen!
Aktsamlingen var försedd med en inledning, vari de anklagade,
särskilt Armfelt, utmålades såsom ett »samhällets missfoster,
ett brottets vidunder, den äreförgätnaste niding».

Ändå lumpnare var den hämnd, Reuterholm och hertig
Karl togo på fröken Rudenschöld, då de läto trycka hennes
kärleksbrev till Armfelt och utge dem i ett särskilt litet
häfte, som av Reuterholm försågs med titeln: »Den på gamla
kungshuset fängslade frökens, nu Magdalena dCharlotta
Carlsdotters brev till riksförrädaren, som fordom kallades
baron Armfelt, nu fågelfri under namn av Gustav Mauritz
Magnusson, angående deras kärleksäventyr.» Denna skan-
dalskrift utkolporterades på gatorna.

Reuterholm hade velat, att den arma kvinnan också skulle
offentligen få slita ris. Men det drog han sig för att själv
komma fram med och uppmanade i stället rikskanslern
Fredrik Sparre att föreslå det. Sparre skall ha yttrat, »att
den kånans brottslighet var så stor, att straffet syntes honom
