200 HATTARNES ARBETE FÖR SVERIGES VÄLSTÅND.

att sedermera bortarrenderas till enskilda. Arrendeavgifterna
borde tilltagas så dryga, att ej blott staten finge en betydande
inkomst, utan även varan bleve så pass fördyrad, att miss-
bruket därav inskränktes. Genom ett mera ändamåls-
enligt tillverkningssätt i stor skala skulle även spannmåls-
förstöringen minskas. I samma riktning borde ju också den
bestämmelsen verka, att staten finge bestämmanderätten
över hur mycket brännvin som för vart år skulle få brännas
av varje arrendator.

På riddarhuset hade brännvinsfrågan en i hög grad sti-
mulerande inverkan. Hetlevrade talare drogo i härnad för
den dryck, som av allmogen är så till sägandes räknad för
deras högsta goda och det enda nöje, de här i världen äga».
Därför kunde man väl tänka, vilken påföljd det skulle ha
att beröva dem det, »ty både allmogen och knekten försvara
brännevinssupem,. Den tappre karolinen general Däring
slämnade till var och en att betänka, om det är möjeligit, att
allmogen, som går i ett strängt och svårt arbete, trugar i
sig torr och mager spis, stundom surt dricka och stundom
vatten, kan begå sig utan brännevin.

Major Schechta betygade, att om än de föreslagna åt-
gärderna skulle inbringa kronan över hundra tunnor guld,
»;så komme det ändå i hans sinne intet det ringaste upp emot
enighetens förlust i riket, varigenom vi skulle bliva försatte
uti ett allt för bedröveligit och uselt tillstånd. Ty ingenting
kan eller bör vara oss en dyrare avsaknad än enigheten;
och vågade han för sin del liv och blod till frihetens försvar
och enighetens bibehållande i landet.»

Mest var dock stämningen upphetsad därigenom, att de-
putationens förslag ansågs innebära ett ingrepp i ridderskapets
och adelns privilegier. Dessa tillförsäkrade nämligen ståndets
medlemmar rätt att hålla krogar, vilka skulle vara befriade
från alla pålagor. »Ska vi nw, utropade en talare, »sakna
krogarna, som med skäl kunna räknas ibland ridderskapets
och adelns förnämsta inkomster vid deras avelsgårdar, och
vi härnäst bliva av med kvarnarna till, så är det sedan intet
stort mera övrigit, som kan oss fråntagasb Ja t. o. m. min-
nena från forna stormaktsdagar uppkallades till värn för
den dyrbara krogrätten. Däiäring talade med pietetsfylld
rörelse om att han ägde »sen krog vid Dalerön, som den store
