GENOM POLEN OCH LITHAUEN TILL RYSKA GRÄNSEN. 675

sköld, att tsaren nog icke skulle våga bränna i Severien av
farhågor för att kosackerna i sådant fall skulle göra uppror.

Severien var — för att tala med bataljonspredikanten
vid Kronobergs regemente Sven Agrell — »ett mycket ym-
nogt land av allehanda Guds gåvors. Där kunde de våra på-
räkna ett av kriget orört provianteringsområde och en god
operationsbasis. Där skulle man ock komma i närmare be-
röring med kosackerna, med vilka man redan förut under-
handlat. Men skyndsamhet var här i hög grad av nöden, ty
det gällde att komma in i landet före moskoviterna, så att
dessa ej hunne att ödelägga det och göra det obrukbart som
operationsbasis. Frågan var då, om en så snabb marsch
läte förena sig med hänsynen till Lewenhaupts kår.

Det närmaste målet för Karls manövrering under den sista
tiden hade varit att föra ryssarne ur varje ställning, från vil-
ken de kunde på allvar antasta Lewenhaupts kår. Nu gällde
det att veta, när denna skulle kunna vara framme vid hu-
vudarmén. Karl hade börjat bli otålig över att ingenting av-
hördes från generalen; och den 29 augusti fick Lewenhaupt
order från konungen att påskynda sin marsch. Han befann
sig då i Dolhinov, omkring 100 km. norr om Minsk. Där
hade han stått i nära två veckor, men icke förty dröjde gene-
ralen kvar där ännu tre dagar; och efter uppbrottet gick
marschen icke med större hastighet än i genomsnitt 11 kilo-
meter om dagen.

Den 5 september hade Karl sänt honom ett nytt bud med
anmaning att raska på. Kort innan de avgörande överlägg-
ningarna höllos om huvudarméns marsch från Tatarsk —
det var i konungens tält på aftonen den 14 september —
hade Karl fått rapport från utsända kunskapare, att Lewen-
haupt kommit över Dnjepr. Konungen ansåg sig då kunna
lugnt marschera söderut, eftersom Lewenhaupt under så-
dana förhållanden lätt borde kunna hinna upp huvudarmén i
norra Severien, dit han hade kortare väg än denna (se kartan
sid. 583) och under sin fortsatta marsch dit skulle av huvud-
armén vara betäckt mot ryssarne.

Karl ansåg sig alltså ej behöva vara orolig för den Lewen-
hauptska kåren. Att följa Pipers råd och gå tillbaka mot
Dnjepr för att möta generalen ansåg konungen under sådana
förhållanden ej blott obehövligt utan även farligt. Då skulle
