KALABALIKEN I BENDER. 143

svad det är som sker i det som skers — och det är dock
detta, som den historiska vetenskapen vill utforska.

Fabrice kan ej finna några andra motiv till Karls uppträ-
dande än egensinne och begär att slå världen med häpnad.
Imponerad som han var av Karl X II, ville han i konungens
personlighet alltid söka nyckeln till vad som skedde och kun-
de icke tänka sig, att en sådan hjälte också kunde vara be-
roende av yttre omständigheters tvång. För resten var
Fabrice förargad över att misslyckas i sina försök att bilägga
saken i godo.

I själva verket ge redan Karls täta skrivelser till sin be-
skickning vid turkiska hovet ett annat intryck av situationen.
De visa, hur angelägen konungen var att förekomma ytter-
ligheter. Men å andra sidan ämnade han naturligtvis icke
låta kommendera sig varken av en övermodig pascha eller
av tatarhövdingen, som svikit hans sak. Och hellre än att
falla i Augusts och Peters våld ville han bli turkarnes fånge.

Emellertid förstärktes de tatarer, som posterade kring
lägret, dag för dag med nya krigare. Men Karl »lät sig icke
det ringaste bekomma utan red dagligen, nu som tillförene,
ikring i förstaden och allastans till och genom tatarnes vak-
ter, 1og och frågade, om de kunde hålla posts; — berättar
Kristian Gierta som följt konungen även till Turkiet. Fabrice,
som också talar om dessa konungens dagliga ridturer till
tatarernas poster, slikasom för att inspektera dem», är icke
säker på om Karl gjorde det bara för sitt nöjes skull eller
för att skaffa sig motion. Konungen åtföljdes därvid, berät-
tar han, av 30—40 man. Tatarerna drogo sig artigt åt sidan
för den beundrade hjälten och lämnade honom fri passage
genom hela armén.

Men ibland roade han sig med att pröva deras tålamod
genom att ge hästen sporrarna och driva en skock tatarer
framför sig ända upp till vingårdarna. Vid ett dylikt till-
fälle hände det, att det blev ett väldigt tumult bland fien-
derna, så att även en hop svenskar skyndade till och vänner
och fiender blandades om varandra i en enda röra där uppe
vid vingårdarna. Men tack vare Karls lugn och förunder-
liga makt över folket stillades snart oron, och Fabrice, som
skyndat till, blev, som han säger, shögst förvånad över att
se konungen komma ridande tillbaka till sitt läger igen i
