EN MÅNGFRESTANDE TID. 179

Sverige. Allt skulle man experimentera med. Den ene kom med
ett påhitt, den andre med ett annat. Man diskuterade i
riksdagen tillverkning av äkta pärlor, man funderade på att
införa kameler och tämja våra älgar — tänk vilka präktiga
dragdjur!

Allt möjligt skulle också tillvaratagas. Vid tanke på den
brist, som rådde på skinnvaror, kom man på den idén
att fylla den genom att använda hund- och kattskinn,
»vilka för sin seg- och mjukhets skull till handskar och
för deras naturliga kraft att emotstå väta äro till skor och
stövlor långt tjänligare än andre — utom den nytta man
har av köttet till gödsel för fruktbärande trän och flere växter».
Hindret var blott, att »det här i riket ibland gemene man
hållits för skam och ofta ärelöst sig härmed befatta». För att
nu omstämma folkmeningen utsatte Kungl. Maj:t år 1757 ett
ett premium av 12 öre s. m. för varje hund- eller kattskinn,
som levererades till garverierna. Samtidigt utlovades en
daler s. m. för varje hästhud. »Skulle någom, heter det i
förordningen härom, »förebrå den, som med berörde skinns
och hudars avdragande sig befatta vill, bör en sådan utan skons-
mål lagföras och till 20 daler s. m:s plikt fällas men i brist av
böter med spö eller ris eller fängelse vid vatten och bröd
avstraffas. Och den garveriidkare eller skinnberedare, som
vägrar att inköpa eller för arbetslön till beredning emottaga,
såsom en mindre anständig hantering, sådana skinn och hudar,
bör, så ofta han därmed beträdes, av stadsfiskalen tilltalas
och fällas till 10 daler s. m:s plikt.»

Att förordningen behövdes, förstår man, när man läser
om Anders Tidströms! resa i Halland, Skåne och Blekinge
år 1756. Resenären omtalar, att dåvarande kyrkoherden
i Kungsbacka råkat ut för sina åhörares missaktning »för
en synd emot anständigheten: att han förgripit sig och gått
in i en annans ämbete och pälsat skinnet av en märr. Skjuts-
pojken hade det hopp om honom, att får han flå ett par till,
kan han vara fullkomlig i denna konsten.» Församlingsborna
voro så förargade, att de sökte processa honom från ämbetet
och vände sig till andra kyrkor för att höra Guds ord. Enligt

1 Anders Tidström var lärjunge till Linné. Han blev laborator
och adjunkt vid Uppsala universitet.
