OPPOSITIONENS BRAVURNUMMER. 221

När man läser den dagbok, som Liljecrona, Lars Hiertas
närmaste man, skrev under den stormiga oppositionsriks-
dagen 1840—41, får man också ett starkt intryck av all den
futtighet, med vilken stora strävanden i denna onda värld
bli bemängda, när de portioneras ut på småsinta individer.
Det låder smuts vid dem, som på riksdagen agerade med hjälp
av »fyrkantens» spioner! och fägnade sig åt, när dessa in-
rapporterade, att >»gubben på fyrkanten» var på dåligt humör.

Men å andra sidan är det ingen svårighet att ur dåtida
konser vativa tidningar leta fram exempel på fulländad pöbel-
ton, såsom när det liberala partiets ledning betlecknades
med »skökan, som rider vilddjuret». Och frånsett all små-
aktig oppositionslust och påfågelsaktig fåfänga, all lumpen
grälsjuka, all personlig maktlystnad, så gällde dock den stora
striden i grund och botten, huruvida Sverige skulle styras
efter sin egen författning eller efter en tronsatt generals god-
tycke och den heliga alliansens recept; den gällde, huruvida
Sveriges konung skulle taga råd av gunstlingar och lyck-
sökare eller av ansvariga och sakkunniga ministrar.

Det skulle också vara orätt att påstå, att småaktigheten
fanns bara på ena sidan. Ett belysande fall från anno 1841
må anföras. Då överenskommo ett sextiotal riksdagsmän
tillhörande oppositionen att samlas en gång i veckan till en
enkel middag och för att överlägga om riksdagsaffärerna. I
anledning av denna »rysligt tillämnade ätning av oppositions-
mänm skriver Liljecrona i sin dagbok, att nu får man se, om
inte polisen rör på sig, och om ej reaktionen försöker sig på
något tillägg till missgärningsbalken av följande lydelse:
»Sätter sig någon eller någre upp att äta emot Konungen,
straffes till livet.»

Nästa dag konstaterar dagboksförfattaren, att veder-

pudel, som han lärde åtskilliga för oppositionskretsar lämpliga konst-
stycken. När pudeln Angeldorff tillropades: »Hur gör Angeldorff,
då han söker pastorat?» sprang det kloka djuret genast bort i en vrå,
varifrån det kröp fram viftande med svansen. Fick den fyrbente
Angeldorff order: »Angeldorff, predikal», hoppade hunden upp på en
stol, lade framtassarna på ryggstödet och lyfte dem ömsevis under
frambringande av ett ömkligt gnällande. Aspelin generade sig icke
för att, då han kom åkande på Stockholms gator med hunden springande
bakefter, ropa högt, så att så många som möjligt skulle få höra det:
oAngeldorff! Angeldorffl> — ! Spionerna på Stockholms slott.
