46 KARL XIII:S OCH KARL XIV JOHANS TID.

ligt, låt vara att Kamenski hade förlorat 2,000 man eller dub-
belt så mycket som motståndarne.

Efter detta tappade både riksdagen och svenska folket
modet, och på alla håll längtade man bara efter att få fred.
Den enda mildring i de hårda ryska fredsvillkoren, som Ste-
dingk och Skjöldebrand förmådde utverka, var, att den nya
gränsen mellan Sverige och Ryssland skulle gå utmed Torne
och Muonio älvar i stället för utmed Kalix älv. Att söka för-
må ryssarne att släppa Åland ur sina klor var lönlöst. Kejsar
Alexander hade därvidlag samma uppfattning som franske
ambassadören i Petersburg, vilken fällde det yttrandet:
»Att taga Finland och lämna ifrån sig Åland vore detsamma
som att taga kofferten och ge tillbaka nyckeln.» Med för-
tvivlan i hjärtat måste de svenska ombuden i Fredrikshamn
den 17 september 1809 underteckna den sorgligaste fred,
vårt land någonsin slutit, en fred som lösryckte hela Finland
jämte Åland samt svenska Lappmarken med Vä-
sterbotten intill Muonio och Torneå älvar från det
svenska moderlandet, från det land, som givit Finlands folk
dess fria samhällsordning, dess religion och kultur. »Him-
meln är mitt vittnes, skrev Stedingk, »att jag skulle velat
underskriva min död hellre än denna fred.» Så förlorade
Sverige mer än en tredjedel av sitt område. Finland, som
under ett halvt årtusende utgjort en del av den svenska stats-
kroppen, fick nu under ryske tsarens mäktiga spira pröva den
lycka, som landsförrädarne förespeglat dess inbyggare, en
»slycka» som det stora flertalet av Finlands folk med all makt
sökt bli förskonat från. Den finska allmogen kunde aldrig
förstå värdet av en »befrielse» från det gamla moderlandet.
Denna högre vishet var förbehållen en del sherremän», som
också väglett de ryska statsmännen och generalerna i deras
arbete att bemäktiga sig grannlandet. Men deras efterkom-
mande skulle få smaka bittra frukter av fäders trohetsbrott.

L

Det blev en av de yppersta hjältarne från finska kriget,
som skulle till Finlands söner framföra moderlandets farväl
och tack för god vakt. Den 8 oktober samlade Georg von
Döbeln på torget i Umeå efter gudstjänstens slut den ringa,
