DEN KUNGLIGA FAMILJEN. 137

att taga en uppriktig del i Eders Maj:ts lycka. Jag väntar
av tiden, att det täckelse, som höljer Edra ögon, sönderslites;
det är då, Ni skall göra mig rättvisa och ångra den hårdhet,
varmed Ni bemött en moder.»

När konungen läst moderns svar, kommer han utstörtande
till sina bröder med biljetten i hand och utropar, blek av sin-
nesrörelse: »Sen nu, vem I haven lagt Eder ut förbh . .. All-
män bestörtning bland de hundratals personer, som trängas i
hovets salar för att lyckönska. Prins Fredrik är nära att dåna.
Omedelbart därpå skickar konungen ett av riksråden till
modern och förbjuder henne att komma till slottet. Lovisa
Ulrika mottog denna hälsning från sonen i sin vagn, just
som hon åkt ut från Fredrikshov. Hon måste vända om.
Förgäves skickar änkedrottningen prinsessan Sofia Alber-
tina med ett nytt brev, vari hon försäkrar, att uttrycket
stäckelse» på intet sätt åsyftade drottningens person, utan
endast, som det heter i brevet, »haft avseende på det olyckliga
intryck, som I fattat mot mig». Men förgäves vädjade prin-
sessan denna gång till Gustavs känslor som son och utropade,
att han dödade sin moder. Det svar, hans syster förde med
sig till Fredrikshov, slutade med dessa ord: »Ni har förgiftat
den skönaste dagen i mitt liv. Njut av Eder hämnd, men i
Guds namn utsätt Eder icke för allmänhetens! Stanna hemma
och befria mig från att se mitt folk av kärlek till mig skymfa
min moderl

Om Gustavs känslor vid detta tillfälle finns ett ytterligare
vittnesbörd i det brev, han samma dag skrev till sin väninna
grevinnan de Boufflers: »Det är den lyckligaste fader och den
olyckligaste son, som skriver till Er. Jag har nyss fått ett
barn och i detta ögonblick smakat hela ljuvheten av att äl-
skas . .. Men glädjen och smärtan bilda en så stark kontrast
i min själ, att jag knappt kan andas, och det största bevis
på vänskap, jag kan giva Er är att skriva till Er i detta fasans-
fulla ögonblick. Jag väntade ej, att vad jag mest längtat
efter i mitt liv skulle bliva orsaken till min största sorg.»

»Sådan vars, säger Odhner, »första dagen i Gustav IV
Adolfs levnad. Det var, som om han redan i födelsestunden,
ja dessförinnan, varit invigd åt olyckan.»

Brytningen mellan konungen och hans moder hade nu
blivit ohjälplig. Båda ledo djupt därav. Änkedrottningen
