ETT ÖVERRASKANDE TRONFÖLJARVAL. 99

Kapten Henrik Lilljebjörn, Geijers svåger, som var kadett,
då han första gången såg Karl Johan, berättar i sina »Håg-
komster» om kronprinsens besök på Karlberg 1810: sÄnnu
har jag aldrig hört någon, som ej blev intagen av denna
” hjältegestalt genast vid första åsynen, och sedan: hans håll-
ning, hans blick, hans rörelser, hans välljudande röst — allt
var imponerande, vördnadsbjudande, kungligt! Ja om någon
varit född till kung, så var det han. Han gick genom leder-
na och talte med dem, som hade utmärkelsetecken. Åt de
små log han så milt. — Jag har sett en mängd utmärkt vackra
fruntimmer och njutit av deras åskådning, men det har ingen
med en så oemotståndlig makt attraherat! mina blickar, som
Karl Johan gjorde. Och när han talte, hur skön var han icke
dål Ljudet av hans röst, meningen av hans ord samman-
blandade sig med hans bild, så att man tyckte sig se, vad man
hörde, och höra, vad man såg. — Det fanns mycket av åskans
blixt och dunder hos honom; men i denna kungliga själ var
även ett omätligt djup av godhet, som ofta röjde sig. Hur
milt kunde han ej tala med en olycklig, och hur ömt kunde
han ej blicka på ett barn! Denna godhet hos den store, snill-
rike och mäktige mannen var det, som fängslade mig. Hans
svagheter — ja jag vet han hade sådana: han var människa
och människa även däruti, att han ej var osårbar för illvil-
jans giftiga styng.»

Enklare folk, som kanske inte förstod att på samma sätt
uppskatta allt detta, fägnade sig åt att ha fått till kronprins
och överbefälhavare »en som inte hade hareskinn i böxerav.?

1 Dragit till sig. — ? Omdömet citerar Lilljebjörn efter en gammal
f. d. soldat vid namn Skäggman, som kunde skarva ihop dråpliga
historier från 1788 års krlg »Den ti”a», försäkrade den gamle krigaren,
»darra inte Skäggman på manschetten. Ja sköt tre kosshaker i ett skott
ve Pernakoski.>» — »Hur fan gick det till?> — »Jo, ser lyttnanten, når ja
feck se satera komme på sine uschlie kraker, så vänta ja, tess ]a feck
dom i e ra, å då knäppte ja te, å håcke nu lyttnanten tror mej eller
inte, så träffa ja högre öga pa den ene å mitt emella öga på den andre å
vanstre öga på den tredje, så ja kunne se grantoppera tvärs igenom alle
tre, innan di stop >

En annan gång hade han spetsat en ryss på »bagneten»> (bajonetten),
svängt omkring honom som en vindleka och därmed rusat in i ryska
armén, där han gjort en öppning så stor, att hela svenska hären bek vämt
kom igenom.
