586 FRIHETSTIDENS SLUTAKT.

och var person i denna kropp kan göra allt det onda, hans
böjelser medgiva, i den mån som han kan förvärva sig
anhängare.» Om därför riksens ständer även finge skipa
lag, »så fölle vi uti samma fel, som förorsakat alla re-
publikers undergång, och själva namnet av frihet måste
även oförtövat upphöra. Låt oss då skilja denna lagskip-
ning ifrån oss såsom vådelig för friheten! Då följe vi den
regeringsform, som vi så dyrt besvurit, och då bliver fri-
heten hos oss evärdelig.»

Utgången av ståndens överläggningar blev emellertid,
att endast prästerna antogo säkerhetsakten, men i de öv-
riga stånden föll den. Därmed var även riksdagens andra
huvudändamål förfelat. Ständerväldet hade uttalat domen
över sig själv. Någon författningsreform genom ständernas
fria vilja var tydligen icke mer att påräkna.

Vill man se rötan inom tidens politiska liv personifierad,
så är det i överste Karl Fredrik Pechlin, människovännen
och bondeplågaren, frihetskämpen och mutkolven, den ädle
hjälten och den gamle inpiskade räven. Det var han, som
förhindrat bägge de reformer, som skulle kunnat bli sal-
tet i den tidens statsskick, kunnat bli början till en re-
formepok med möjligheter till en lugn utveckling. Men
skulden är icke hans ensam; den delas av alla dem, som följde
honom, av alla dem, som politisk maktlystnad, enfald eller
främmande ministrars mutor gjorde skumögda för vad
Sveriges väl krävde i avgörandets stund. Det hör till det
tragiska här i världen, att ett helt folk skall behöva lida för
några få individers — stundom också för en enda individs
— dumhet eller småsinthet och egennytta.

För Hattarne hade utgången av riksdagens båda huvud-
frågor klargjort, att deras ledare icke längre behärskade par-
tiet. Mycket betydde det också för sammanhållningen inom
deras led, att franska regeringen nu tog sin hand ifrån dem.
Deras gamle vän var nämligen högeligen förbittrad över
den snöpliga utgången av den författningsändring, som
franske ministern fått löfte på före riksdagen. I harm här-
över beslöt hans regering att icke taga någon befattning
vidare med »det anarkiska Sverige». Frankrike upphörde med
alla bidrag till Hattarnes riksdagskostnader, med alla mu-
tor, underhållspengar och subsidier. Det var därefter ingen
