194 SAMMANHÄNGANDE KAPITEL.

Så inte var det någon lätt uppgift, Karl Johan hade fått sig
av ödet förelagd! Och omgiven av alla dessa misstänksamma
ögon, gick han och bar på den tryckande tanken, att ett ne-
deriag säkerligen skulle kosta honom Sveriges krona, så pass
stark som folkstämningen var mot förbundet med arvfienden
i öster.

Karl Johans vredesutbrott.
Sid. 149.

En bland de våldsammaste scenerna av detta slag fick ko-
nungens adjutant, sedermera general Sixten Sparre uppleva
kort efter det Karl Johan blivit konung. Anledningen var
den, att kungen under Sparres tjänstgöring förgått sig mot en
äldre man, tillhörande en av våra förnämsta ätter. Detta för-
tröt till den grad den ridderlige Sparre, att han, så snart den
förolämpade lämnat audiensrummet, vände sig till Karl Jo-
han och helt rättframt sade: »Man bär sig inte åt så mot en
svensk baron.» — »Hur kan Ni tillåta Er att säga något så-
dant?» utropade kungen. Men Sparre blott upprepade sin an-
märkning i lugn ton. Då blev Karl Johan alldeles utom sig
och rusade på adjutanten, ryckte av honom den ena epåletten
och kastade den på golvet. Sparre svarade med att själv
rycka av sig den andra och kasta den.

Nu blev kungen flat, ursäktade sig och tillsade Sparre att ta
upp epåletterna, så skulle alltsammans vara glömt. Det väg-
rade Sparre, men slutligen gick han med på en kompromiss:
»Om Ers Maj:t tar upp den ena, skall jag ta upp den andra.»
Så skedde också, och sedan var allt gott igen. Och Sparres
raska avancemang visar, att den allmänt omtyckte officeren
inte hade något men av sin skarpa dust med Hans Maj:t.

x

Sympatiska skildringar av arten av Karl Johans häftiga
lynne innehålla de minnesanteckningar, som nedskrevos av en
bland den tidens bästa representanter för vår ämbetsmanna-
värld, justitierådet Gabriel Poppius. Han var svå-
ger med Hans Järta och tillhörde kretsen av dem, som
