ÖVERSTE GUSTAFSSON OCH HANS FAMILJ. 63

Det var den 7 februari 1837, som den landsflyktige konung-
en slutade sin skiftesrika bana.
»Bal på Stockholms slott sägs varit
natten efter samma dag,
och på Riddarholmens kyrkport

vakten hört tre skarpa slag.»
(Böttiger, »Främlingen i Sankt Gallen».)

x
, x

Den olyckliga drottning Fredrika hade dött elva år förut
efter ett svårt lidande, som hon uthärdat med englalikt tå-
lamod. Sjukdomen var vattusot, som slog sig på bröstet och
förorsakade plågsamma kvävningsanfall.

Först år 1884 öppnades Riddarholmens kyrkport för den
forne konungen. Då överfördes Gustav IV Adolfs, hans sons
och hans späde sonsons stoft till hemlandet och nedsattes i
hans fäders griftvalv.

Gustav Adolfs plikttrohet och redbarhet kunde ha gjort
honom utmärkt som förvaltare av ett mindre värv. Det var
just småsakerna i livet, som intresserade honom, men det
till en sådan grad, att han förlorade blicken för det betydelse-
fullaste. Gustav Adolfs olycka var, att han blivit satt på en
plats, där hans begåvning ej räckte till under så upprörda
tider, då världen skakades i sina grundvalar och välden stör-
tade ihop. Under sådana förhållanden blev envåldsmakten
farlig för en så svag hjärna; den svindlade och omtöcknades.
»Man kan», som en samtida memoarförfattare säger, »vara en
utmärkt aktningsvärd, redlig, ärlig, rättskaffens enskild
människa — och med dessa egenskaper en högst usel och
oduglig kung.»

Men det får ej heller glömmas, att skulden för rikets olycka
icke är hans ensam. Det fanns inom den svenska överklas-
sen ännu kvar mycket av frihetstidens skuggsidor, av An-
jalamyteriets anda, som verkade söndrande och förlamande
på rikets kraft.

Det har om Gustav Adolfs utrikespolitik sagts, att hans
olycka var, att han i sin kamp mot Napoleon var före sin tid:
