82 KARL XIII:S OCH KARL XIV JOHANS TID.

torget. Ett par behjärtade män lyckas dock med fara för
eget liv föra den misshandlade in bland gardets led. Där
måste han väl finna skydd! En löjtnant kommenderar också
»Fäll bajonett!» mot de påträngande massorna och vill gå på.
Men av det högre befälet kommenderas: »Gevär på axell
En officer, som för befälet över den skvadron av Livgardet
till häst, som står på torget, begär att få hugga in, men det
avstyres av Silfversparre, »som nu äntligen kom fram och red
åter in i högen vid rådhusplanen och språkade med dem. Det-
ta snack gjorde, att de trotsade militären och trodde, anting-
en att den höll med dem eller fruktade dem, efter de sågo, de
hade fritt spel.>

Silfversparre lät nu föra in Fersen i ett arrestrum på råd-
huset och »tog löfte av folket, att han här skulle få sitta,
till dess rannsakning blev; och red han då därifrån utåt tor-
get. Det samlade folket såg honom ej så snart rida, förr än
de åter började larma och sade: ”Det rum, där han sitter uti,
är för gott åt honom. Ut skall han och ned i tjuvkällarna un-
der rådstun.” Därpå gick en hop in. Han bad då ynkeligt
att få vara, tillbjöd dem hela sin egendom och ville under-
kasta sig den strängaste rannsakning för att bevisa sin oskuld.
Fåfäng möda! För en rasande folkhop! De drogo honom ut.
Han kom ej väl åter i syne, förr än hundratals käppar och
paraplyer haglade över honom med slag och stickningar.
Kläderna avrevos honom i en hast, varenda tråd, det ena
plagget efter det andra, så fort de hunno. Slutligen började
han digna, då en gav honom ett slag i huvudet, att han damp
till marken. Då rusade de över honom som vilddjur, drogo
av skjorta, byxor, strumpor och varenda bit, så att han låg
och flämtade blott och bar, som han var kommen till värl-
den. De stucko honom än vidare, spottade över hela dess
kropp och sedan sparkade däröver damm och smuts av gatan,
som han låg utsträckt på, att man ej kan se rysligare syn.
Somliga drogo i hans armar och ville skilja dem ifrån kroppen,
ja t. o. m. en halvvuxen pojke drog i hans hemliga lem och
sade: ”Med den skall du ej göra gagn mera.'» — »Kvinnor, lik-
nande megäror, skyndade till platsen och sletos om den sar-
gade och nakna kroppen, ryckte bort det hår, som ännu fanns
kvar, och stötte käppar och paraplyer uti densamma för att
utröna, huruvida han var riktigt död.s Denna ohyggliga
