186 SAMMANHÄNGANDE KAPITEL.

Albrekt av Mecklenburg och Bo Jonsson Grip.
Sid. 374—375.

Det var de svenska stormännen, som gjort Albrekt till
konung. Den äran fick han dock köpa dyrt. Han måste år
1371 avlägga en konungaförsäkran att i alla frå-
gor av vikt rätta sig efter rådets mening. När någon plats
i rådet blev ledig, skulle de andra rådsherrarne få utvälja
efterträdare bland infödda svenska män. Svenska män skulle
också sättas till fogdar på rikets slott. Och på den punkten
får konungaförsäkran, såsom Tunberg anmärker, »en verk-
ligt tragikomisk anstrykning», då det heter, att fogdarne
skulle tillsättas av rådsherrarne med konungens »råd»!

Sedan Albrekt blivit konung, gick det bara utför med
hans anseende. Han tvingades till ständigt nya eftergifter
för herrarnes vilja; och den förödmjukelsens kalk, som han
måste tömma, förbittrade stormännen ytterligare genom att
i sårande former påminna honom om all den rörande kärlek,
Sveriges folk bevisat Albrekt genom att välja honom till
konung. Och skulle man döma efter ordalagen i den
nya försäkran, Albrekt måste avge år 1383, så kan man
knappast tänka sig ett mera hjärtinnerligt förhållande mellan
konung och undersåtar. Det är fullkomligt rörande att
höra Hans Maj:t tala om hur han »ur sitt hjärta avlägsnat
all osämja, misstro och tvedräktsanda mellan Oss och
Våra rådgivare, särskilt mellan Oss och Oss älskelige Bo
Jonsson» — så hette den mest betydande av stormännen.
Med »obegränsad tilltro» tyr sig Hans Maj:t till sitt rikes råd
och »vill i alla ärenden följa dess vilja och mening».

Så hade stormännen nått det mål, de så länge strävat till:
en konung blott till namnet men makten hos dem själva!
De gjorde precis vad de behagade. De stackars bönderna
voro värnlösa offer för deras översitteri.

Den mäktigaste mannen i landet var, som sagt, Bo
Jonsson Grip, herre över två tredjedelar av Sverige
samt hela Finland. En stor del av sina besittningar hade
han förvärvat genom fint utspekulerade egendomsaffärer,
vid vilka hans brutala fördomsfrihet haft fritt svängrum.
