KVINNOSAKSAPOSTLAR. 73

vars panna tyckas bo orden: ”Jag vill härskal I de djupa,
stora ögonen ömsom drömma, ömsom ljunga passioner; där
bor en rik men ej lugnad själ. Så även i rösten; denna är full
av makt, där är åskor, där är även milda sommarvindar,
glädje, tårar, kärlek, hat — allt! Man kunde älska honom,
mera ännu frukta honom; — men — det finnes alltid, tror
jag, en väg till hans hjärta. Människan är starkare i honom
än despoten. Kristendomen har lagt verklig ödmjukhet in
i denna dystra vilja. Men dessa principer strida alltjämt och
segra ömsom. Gud vet, om de här i livet hos honom sluta
fred.s

Hon opponerade sig bestämt mot de åsikter, han uttalade
i en predikan på Marie bebådelsedag 1827 »om kvinnans
ädla och stilla kallelse». Han utlade texten så, att det hus-
liga området var kvinnans egentliga värld. Blandade hon
sig i de angelägenheter, som tillhörde mannen allena, så ned-
satte hon i och därmed sin värdighet. »Då», utropade han,
suppkommer detta motbjudande, självkära väsendes, som i
vidrigt obehag kunde jämföras endast med skökans fräckhet.
»I bägge fall har kvinnan överträtt den ädla kvinnlighetens
gräns; från henne har oskuldens ängel rodnande skilt sig.»

Som en av kvinnans skönaste plikter framhölls att alltid
visa »en huld saktmodighet». Hon borde »undfallande stiga
tillbaka», när hon blev föremål för mannens uppbrusande
häftighet, även om hon hade alérig så rätt. Alltid måste hon
»vara på trogen vakt mot eget lyrne och otvunget lämpa
sig efter andra», tänkande att »så är Guds vilja.

Det var påståenden, som vållade mamsell Fredrika ett
»välsignat huvudbry», och hon uppmanade Hans högvördighet
i ett brev att »med samma stränghet och höga kraft skildra
mannen i sina husliga förhållanden och sådan han
där bör vara», så att icke männen skulle i den förra pre-
dikan finna en ursäkt för despotiska nycker.

Men den predikan hördes aldrig av.

Ingen av tidens stora män gjorde ett så mäktigt intryck
på Fredrika Bremer som Geijer. Innan hon råkade honom
personligen, hade hon läst hans »>»Minnen» och kände sig därav
så gripen och upplyftad, att hon måste skriva till honom och
»smed tårfyllda ögon och klappande hjärta» tacka honom.
