416 KRIG MED RYSSLAND OCH DANMARK 1788—1790.

klenmod och feghet härrörts. Genom fyra månaders arrest
»i ett trångt rum med järngaller för sitt enda fönster» hade han,
som han skriver, »dagligen sett sin kropp nalkas en svår för-
vandling genom svullnader, tändernas utfallande och andra
svårigheter».

Den dödsdömde blev emellertid av konungen benådad med
anledning av »den trohet och nit, han emot Kungl. Maj:t
ådagalagt vid utövningen av vice lantmarskalksämbetet».
Dock blev han entledigad ur rikets tjänst och måste lämna
landet på några år. Men både lön och pension fick han be-
hålla.

Förklaringsgrunden till Lilliehorns uppträdande är kanske
icke egentlig feghet utan snarare den sortens rädsla, som
förorsakades därav, att han visste med sig, att han icke kunde
sina saker och alltså icke var vuxen sin uppgift ens i fredG,
långt mindre då ansikte mot ansikte med fienden. MHärtill
kommer antagligen fruktan för  att hans underlydande skulle
i avgörandets stund svika sin hatade divisionschef och blott-
ställa honom för fienden. En del yngre officerare hade näm-
ligen på ett »supkalas» i Karlskrona strax före flottans av-
segling svurit på att de skulle sleverera Lilliehorn åt rysseno.
Denna hans ängslan har närts och underhållits av Sjöbohm,
som manipulerat i den förhoppningen, att vinden skulle dö
ut, innan divisionen hunne fram till fienden. Den yttersta
orsaken till utgången av slaget vid Ölands södra udde är
alltså Lilliehorns grova okunnighet i yrket och hans fruktan
för sina underordnades hämnd. Hans okunnighet hade ej
varit fullt så straffvärd, ifall han mot sin önskan blivit
konteramiral och kommenderad som divisionschef. Men nu
är det faktiskt, att mannen under hela sin tjänstetid
tiggt om befordran, med förbigående av verkligt dugande
kamrater. Och för att han skulle åtaga sig vice lantmar-
skalksämbetet hade han satt som villkor att bli befordrad
till konteramiral och kommenderad såsom divisionschef på
den flotta, som skulle strida mot rikets fiender. »Detta
har han gjort oaktat han visste med sig, huru oförmögen
han var att fylla sin ansvarsfulla uppgift, men i förhoppning
på att andra nu liksom förut skulle sköta hans åligganden.»
Med dessa ord fäller Munthe domen över oduglingen.

Det var ett fel av Gustav att utdela en militär belöning för
