FINNARNE I MELLERSTA SVERIGE. 317

säker, och var hans hämndbegär väckt, så aktade han ett
människoliv ringa.

Dock ge domböckerna från. denna tid det intrycket, att
blodsgärningarna mest begingos mellan finnarne inbördes
som en följd av deras tvister om jakten, fisket och svedjorna.
Under inflytande av öl och brännvin blevo de lättretade
finnarne ofta fullkomligt otillräkneliga. Tvister mellan sven-
skar och finnar avgjordes däremot i allmänhet inför rätta
och ledde i regel ej till handgripligheter.

Många lösfinnar tyckas emellertid ha räddat sig genom
att flytta till de stora obygder, som ännu funnos i nordligaste
Värmland. Men alltjämt hör man klagan över deras rov-
drift både här och i Norge. År 1700 utverkade sig bönderna
på bägge sidor om gränsen tillstånd av sina regeringar att
samtidigt sätta i gång en hetsjakt mot alla »lösa finnar». En
oktoberdag gick klappjakten av 'stapeln, och fångsten blev
över förväntan stor. De inringade skogsmännen sattes på
fästning, och de som ej lyckades rymma, fingo där sluta sina
dagar — vilket nog inte tog så lång tid.

Trots alla åtgärder mot svedjebruket har detta emellertid
fortlevat i Värmlands finnbygd ända in i våra dagar, åtmin-
stone i Jösse härad. Men naturligtvis bränner man ej längre
den stora värdefulla skogen utan blott yngre lövskog.

k

Finnarne ansågos i hög grad trollkunniga, och åt denna
uppfattning gåvo de näring genom att använda besvärjelser
för att bota sjukdomar, skydda boskapen för rovdjur samt
få jakt- och fiskelycka. Stulna saker ansågos de kunna skaffa
till rätta, och både mjölk och brännvin skaffade de sig vid
behov genom att »stampa kniven» i vissa »mjölktallar». När
en »visman» skurit i trädet, strömmade den önskade drycken
genast fram. Men sedan växte tallen ej mer på höjden utan
blev vresig och knotig. Finnarne voro emellertid också miss-
tänkta för att kunna på långt avstånd överföra sjukdomar
på människor och djur. Det hände även, att de »stämde
björn» på sina fiender, så att han sprang mellan nybyggarne
och rev boskapen än för den ene, än för den andre, ända tills
han stöp för en kula. Man då behövde det allt vara en silver-
