458 EN MÄRKESMAN SOM LÄKARE, SKALD OCH ROMANFÖRE.

Samma åskådliga kraft, fast här med en bottensats av humor,
möter man i den beskrivning, Longinus gör av den förvek-
ligade östromerska hären; och man kan ej värja sig för den
tanken, att svenska arméns tillstånd efter fredsåren och
vanvården på 1660-talet här föresvävat författaren, då han
skriver:

>Den förra tapperhet är mestadels försvunnen.

I stället att de förr sig övade med pikar

och hade allt sitt tidsfördriv i vapn och harnesk,

så gå de åter nu på källare och krogar

och mäkta sig slätt ut! på len” och lätta kvinnfolk.

Där en soldat sig förr till läckerhet ej vände —

hans spis var hård och rökt, hans dryck var rena vattnet,

hans säng var kalla mark och himmelen hans täcke,

en gråsten var hans örnegott och huvudbolster —

nu vill han intet mer än läckert, stekt och sudet,

och strupan sväljer vin och andra söta drycker,

där han kan få en fyrk. Uppå en blöt dunbädde

vill han så gärna sträcka sina lata leder.>

Att Karl XI njöt av att se Rosimunda uppföras veta vi.
Vi ha hans egna ord därpå. Ännu kort före sin död talade han
med Hjärne om hur roligt han haft av skådespelet.

Men på en teaterpublik av nutida smak skulle de hand-
lande personerna, fyllda som de äro av en enda, allt behär-
skande lidelse, verka ensidiga och stereotypa; och de långa
monologer, som ge uttryck åt deras själsrörelser, bli för oss
tröttsamma. Dessa svagheter vidlåda emellertid hela den
dramatiska riktning, som »Rosimunda» inleder i vårt land,
den klassiska tragedins, byggd efter mönster av de stora
grekiska, mer än två årtusenden gamla tragedierna. Denna
smakriktning stadfästes i vår äldsta poetik, »En kort hand-
ledning til thet Svenske poeterij, versz- eller rijmkonsten».
Enligt denna handledning skulle »en tragoedia till sitt väsen
vara heroisk> och finge sällan lida, »att man ringe stånds-
personer och släte saker införer, efter som hon handlar om
konungslig levernes farligheter och fördenskull i henne in-
föras suckan, landsflyktighet, mord, brand och annat fasligt».

Orsaken till att tragedin »Rosimunda» kan sägas bilda
epok i det svenska skådespelets historia ligger däri. att detta

! Utmatta sig.
