466 SOLEN GÅR NED I ÅSKMOLN.

och hälsar: »God afton, vackra mask.» Det är det överens-
komna tecknet. Ett skott smäller, och konungen ropar:
»Jag är sårad, tag fast honom!» Med dessa ord sjunker han
ned på en bänk i närheten. Under ropet »Elden är lös» skingras
de svarta maskerna och rusa åt utgångarna. Men på Essens
befallning stängas dörrarna, så att endast några få lyckas
komma ut.

Konungen hade blivit träffad bakifrån i veka livet. Så
fort han hämtat sig något, gick han, stödd på Essens arm, upp
i sitt rum, där han provisoriskt förbands av tillkallad läkare.
När konungens vagn kört fram och man skulle föra honem ned
till denna, hade han krafter nog att resa sig och taga några
steg. Men då tog smärtan och mattigheten överhand, och
han måste sätta sig i en stol och bäras ned för trapporna.

Det vilade en hemsk nattstämning över denna tavla:
den sårade konungens vagn, som i skritt körde upp till slottet,
och drabanterna till fots omkring den. Gustav led mycket av
vagnens skakning, men då den kommit fram till slottet
och man skulle bära honom igen, »antog han», berätta Hamil-
ton och andra, »en glad och lugn uppsyn, hälsade och tackade
alla människor med vänlighet och talade med alla, som kommo
i hans närhet, med den godhet och det behag, som han så väl
förstod att använda, då han ville väcka deltagande eller
hänförelses.

Kungamördarne bekänna.

På operan fingo alla de närvarande befallning att demaskera
sig och uppgiva sina namn för Liljensparre, som genast anlänt
med polisbetjäning. En avdelning soldater med påskruvade
bajonetter hade också eftersänts och marscherade in i salen,
De slogo en ring kring publiken. Det rådde en hemsk, be-
klämmande stämning, medan maskeradgästerna en och en i
sänder gingo fram till polismästaren för att möta hans vassa,
genomträngande blick. Liljensparre satt vid ett bord mitt i
salen och gjorde sina anteckningar. På bordet lågo två pi-
stoler, den ena nyss avskjuten, den andra laddad, samt en
skarpslipad kniv med hulling, vilka man hittat på golvet.

Anckarström, som gick och promenerade i salen, vände sig till
en gammal trumpetare i hovkapellet vid namn Örnberg,
med frågan: »Kan Ni säga mig, varifrån skottet kom, och
