NORDISKA SJUÅRSKRIGET. 299

nogsamt haver låtit påskina både vid Halmstad, Rottneby,
så ock på det tåg han var åt Varberg, där han alltid haver
dragit sig undan, så snart han haver förnummit fienderne
hava varit för handen, och tagit det bästa krigsfolket med
sig, därigenom de andra äro sedan vordne försvagade och
under tiden lidit skada och nederlag.»

Men fastän Erik sålunda brukade överge sin här, när det
gällde, skulle han lägga sig i alla småsaker och bestämma på
förhand allting om krigsrörelserna. Och ve den befälhavare,
som för fiendens skull eller andra hinder ej kunde följa alla
hans order! Han överöstes med klander, han blev misstänkt
för förräderi och allt ont uppsåt. Ingen var Erik till lags.
En var för mycket »benägen till vällust och goda dagar»,
en annan »för simpel och icke nog hård och allvarsam», en
tredje fick av konungen det vitsordet, att han »hellre ville
vara hemma än något väsentligt uträtta mot fienden» o. s. v.
Och så hade Erik den älskliga vanan att i brev till krigsfolket
klandra överbefälhavarens åtgärder. Ej att undra på att
konungen sedan fick anledning att beskylla soldaterna i sin
tur för förräderi!

Eriks intresse för krigstjänsten rörde mest dess yttre, ja dess
ytligaste sidor. Särskilt visade han en storartad uppfinnings-
förmåga i fråga om krigshärens fälttecken och dylikt — uni-
former fanns ännu ej tillfälle för sådana anlag som hans att
öva sig på. Man ser honom för nämnda ändamål införskriva
ej blott rött kläde samt grönt och gult lärft utan även röd-
färgade gåsfjädrar, så många »rävesvansar och ikornerumpor,!
som kunde överkommas», och mycken annan grannlåt.

Med en sådan högsta ledning kunde kriget till lands ej gå
annat än illa för svenskarne. Danskarnes tappre anförare
Daniel Rantzau besegrade en gång en svensk här, som
var mycket större än hans egen. En tid därefter lycka-
des han tränga ända in i den rika Östgötabygden, som han
förhärjade. Men då han ej kunde underhålla sina soldater
i det förödda landet och ingen undsättning fick från Dan-
mark, måste han tänka på ett skyndsamt återtåg, såframt
hans här ej skulle gå under. När han kom tillbaka till Hola-
veden, fann han emellertid återvägen stängd av väldiga brå-
tar, som försvarades av tusentals hakeskyttar och bönder.

Y Ekorrsvansar.
