112 HOVPARTIETS REVOLUTIONSFÖRSÖK.

1751 års riksdag proklamerade konungamaktens intighet i
jämförelse med ständermakten. Då antog och gillade näm-
ligen sekreta utskottet en förklaring över regeringsformen,
som biskop Brovallius i Åbo författat under titeln »Om ir-
riga begrepp rörande fundamentallagem. Här tolkas
1720 års regeringsform i rent republikansk anda. Högsta
makten förklaras leda sitt ursprung från folket, som ut-
övar den genom ständerna. Rådet är däremot — säges det —
icke någon självständig del av samhällskroppen; utan hela
sin makt och myndighet ha rådsherrarne därav, att de äro
ständernas fullmäktige. En ännu större villfarelse vore det
att påstå, att konungen i Sverige ägde någon självständig
rättighet; ty han ägde sin makt icke av sig själv utan genom
ständernas fria val.

Den största fara för friheten skulle det innebära, om den
uppfattningen bleve gängse, att »riksens ständers pluralitet
icke skulle äga förstånd och insikt nog utan vore underkastad
fel och villfarelsers. Ty då skulle därav följa, att lagarna,
som stiftats av dessa ständer, bleve »oförståndige, orimlige,
orättvise och skadelige», och detta skulle i sin tur föranleda
till den idén, att man ägde frihet att lyda dem eller
icke.

Hos det härskande partiet fanns det således inga sympatier
att påräkna för en utvidgad konungamakt. Ej ens Tessin
hade Lovisa Ulrika något hopp om ait leda efter sin vilja"
Då blev det slut med kärleken. Stämningen blev retlig, och
åskvädret urladdade sig i tvister och smågräl, vilka Tessin
tog så hårt, att han på 1751 års riksdag anhöll om avsked från
alla sina höga ämbeten. Men för Hattarne hade kanslipresi-
denten blivit till den grad omistlig, att sekreta utskottet kunde
betyga, att »omed honom ramlar hela vårt system över ända».
Han stod emellertid denna gång fast vid sitt beslut beträf-
fande kanslipresidentskapet men lät förmå sig att fortsätta
med utövningen av rådsämbetet och guvernörskapet, ifall
han tidtals kunde få tjänstledighet. Och då blev det så, som
han ville.

När efterträdare skulle utses, visade det sig, att Anders
Johan von Höpken redan hunnit få ett så stadgat an-
seende, att han erhöll alla rösterna i sekreta utskottet, men
