170 SVERIGE BLIR ANFALLET, MEDAN KONUNGEN ÄR BORTA.

dagsmän att komma hem till sina sockenbor igen. Det fick
en riksdagsman från Västmanland erfara, om vilken det för-
täljes, »att när han kommit hem, så skall allmogen, som honom
befullmäktigat, frågat honom, vad besked han har med sig
från riksdagen. Och då han svarat, att han hade intet besked
fått med sig, så hade de givit stryk på honom» och tvungit
honom att återvända. I ridderskapets och adelns protokoll
för den 12 mars 1714 finns också mycket riktigt antecknat:
»Sades, att herredagskarlen ifrån Vässmanneland hade rest
hem, men dess medbröder, de andre bönderne, hade kört
honom hit tillbaka igen; och var han nu här tillstädes med uti
utskottet.»

En hallänning blev så förskräckt över vad som hänt
västmanlänningen, att han hos Deras excellenser anhöll om
skyddsbrev, »på det att dess medbröder ej må illa hantera
honom, när han kommer hem», såsom det heter i råds-
protokollet för den 27 februari.

Efter den kraftiga åderlåtning, riksdagen genomgått, fanns
det dock alltjämt kvar en del hetsporrar, som voro svåra
att tas med. De ville med all makt ha prinsessan Ulrika Ele-
onora förklarad för regent med ensam beslutanderätt under
konungens frånvaro, så att regeringen här hemma finge ett
erkänt överhuvud, med vilket Sveriges fiender kunde inlåta
sig i fredsunderhandling. Och för fredsunderhandlingar an-
fördes ej blott politiska och ekonomiska skäl utan även, så-
som av Jesper Svedberg, andliga. Han talade bevekande ord
om de svenska barns öde, vilka voro i fångenskap hos ryssen,
ssom döper om barnen och således fördärvar dem till sin själs
salighetx, Alltså, tillade han, »måste vi intet dröja med frids-
handeln utan nu göra ett slut>.

I dessa samma dagar var det, som den bedrövliga under-
rättelsen inlopp, att den svenska armén i Finland blivit sla-
gen vid Storkyro den 19 februari.! Detta nya olycksbud
framkallade en våldsam oro i sinnena. Man väntade nu, att
hemsökelsen snart skulle nå även Stockholm, och befarade
ett nytt anfall från Danmark. Tonen bland dem, som yrkade
på prinsessans riksförmyndarskap, blev alltmera pockande,

! Se sid. 14.
