FINSKA KRIGET 1808—1809. 669

och månget ryskt angrepp hade tillbakaslagits av »de trogna
och hurtiga karelska skidebönderna». De bönder, som icke
hade gevär, beväpnade sig nu med pikar, spjut eller liar på
långa skaft. Den glade, folklige majoren var just som ska-
pad att leda ett dylikt företag. Han var också ryktbar för sin
ovanliga kroppsstyrka. Det berättas bl. a. om honom,
att han en gång på trappan till ett värdshus gav en bråk-
makare en så kraftig örfil, att mannen flög som en skott-
spole över tre slädar, som stodo i bredd nedanför trappan.
Folkresningen blev även här framgångsrik, och bönderna
drevo ryssarne ända bort till Sordavala i ryska Karelen. —
Tiainen blev belönad med tapperhetsmedalj och en årlig
pension av svenska regeringen.

+

Även på Åland hade bönderna rest sig mot ryssarne, vilka
på isen gått över dit redan i början av kriget. Ålänningarne
hade förhållit sig alldeles lugna ända till i början av maj,
då ryssarne själva började bli oroliga i anledning av isloss-
ningen, som gjorde deras återtågsväg ofarbar. Då gav ryske
befälhavaren order till ålänningarne att göra alla större
båtar färdiga inom 24 timmar och såga dem ut genom det
omgivande isbältet till öppet vatten samt utlämna alla va-
pen, vid hot att annars »näsor och öron skulle avskäras» på
både kronobetjäning och bönder och allesammans deporte-
ras till Sibirien. I ängslan för sådana gräsligheter lade bön-
derna råd. En länsman Arén kom då med det djärva för-
slaget, att man skulle försöka rädda sig genom att överfalla
och tillfångataga inkräktarne. Han satte sig i förbindelse
med pastorsadjunkten Gummerus, och de bägge männen
fattade det modiga beslutet att ställa sig i spetsen för en all-
män folkresning. Alla voro med därom, och genom budkavlen
utgick maning från gård till gård. Tack vare Aréns och Gum-
merus” kloka ledning och raska ingripande lyckades ålän-
ningarne övermanna och tillfångataga de ryska avdelningar,
som voro posterade här och där på öarna, på ett par ställen
efter en stunds skottväxling. Och dock voro ålänningarne
mestadels beväpnade endast med trästörar, som de vässat
och barkat av i spetsen, så att de lyste som bajonetter i solen
