HATTVÄLDET LUTAR MOT SITT FALL. 539

Efter sitt avskedstagande ville Höpken göra sitt parti
den sista tjänsten genom att — förlika Pechlin med lantmar-
skalken och den franske ambassadören. Han uppbjöd hela
sin övertalningsförmåga för att få dem till att lyssna till
försonlighetens röst — och till sist lyckades han besegra deras
motsträvighet. Så kunde kanslipresidenten avgå från led-
ningen med den känslan, att han i sista ögonblicket gjort ett
riktigt gott verk. Hur pass gott det var, kom han tids nog
underfund med, när han upptäckte, att han själv fallit offer
för de nyförenades hemliga ränker.

Anders Johan von Hökpens en gång så lysande politiska
roll var nu utspelad. I ett förtroligt brev skriver han en tid
efteråt: »Jag har överlevat ett svårt riksdagsår, men den
Högste har vänt allt till det bästa. Denne betraktelsen uppe-
håller mig, och när jag leds uti min enslighet, så ser jag på
den bullersamme världen och på otacksamma människor,
och då leds jag intet mera.»

&«x +

Även den fara, som hotade från den Nordencrantzska växel-
beredningen, avvärjde Hattarne med Pechlins hjälp. Han
lyckades på ett finurligt sätt göra den lika ofarlig som den
stora deputationen. När växelberedningen väl var färdig
att för ständerna framlägga en redogörelse för vad dess med-
lemmar inhämtat av Nordencrantz” ekonomiska visdom,
lyckades Pechlin förhindra detta under framhållande av hur
farligt det vore, om riksdagen i sin helhet skulle handskas med
ett så ömtåligt maskineri. I stället drillade han det därhän,
att ständerna tillsatte en »sekret växeldeputatiom» för att
först taga kännedom om resultatet av växelberedningens
arbete och sedan om hemliga handlingar i ärendet, vilka ej
varit för växelberedningen tillgängliga, samt därefter inkomma
till ständerna med förslag i ärendet. Denna nya deputalion
råkade snart i häftig strid med växelberedningen, och medan
dessa båda institutioner grälade ihjäl varandra, tog sekreta
utskottet i all stillhet även ledningen av växelärendena om
hand. Så var även den frågan i goda händer.
