450 SIGISMUND OCH HERTIG KARL.

eller livsfara på sådana tåg och resor, isynnerhet till Fin-
land.

Svarade fursten: ”Ja, käre, jag vet, att du äst så svåra
kär åt mig, att jag icke skall dö. Om du hade varit så god,
som du säger, och de andre med dig, så haden I intet ställt
eder, som I nu gjort mot mig. Men om Gud täckes, ske
hans vilja! Icke hänger hela världen på mig allena.” Al-
mogen ropade: ”Bevare Eders fursteliga Nåde Gud allsmäk-
tig” När adelsmännen det hörde, föllo de till böns och ville
svärja fursten huldskap och trohet.

När fursten hade läst deras böneskrift, sade han: ”Nu
bryr jag mig intet om eder, efter I haven varit så styve
och tvära; och jag tror eder intet, förty I ären sådana kar-
lar, som varken hålla ord eller ära, brev eller sigill. Och I
skolen icke heller få bliva hemma. Därföre skolen I göra
eder med mig redo till Finland, när Gud vill, oförtövat och
vara mig följaktige, så mycket I veten det!

Och menigheten sade, att det var rätt, och bådo, att så
ske måtte.»

Litteratur: S. J. Boethius, Hertig Karls och svenska riks-
rådets samregering 1594—1596 (Hist. tidskrift för
åren 1884—1886).
E. W. Bergman, Handlingar rörande söndringen
mellan hertig Karl och rådsherrarne 1594—1600
(Hist. bibliotek för år 1876).
Riksdagsförhandlingarna m. m. under tidevarvet
1521—1718 finnas tryckta i Svenska riksdags-

akter, som hittills utgivits t. o. m. augusti 1597
i 4 delar. Häft. kr. 62:25.

Klubbekriget.

Å R 1596 hade det inbördes kriget brutit ut. Det började i
AFinland, där Sigismund hade en ståthållare, som gjorde
sig hatad ej blott av hertigen utan även av allmogen. Det

var den råe och »förgiftige» Klas Fleming, »den bondebödelen
och blodhundem, som hertig Karl även kallade honom. Så-
som krigare hade han blivit ryktbar för både tapperhet och
hårdhet. Om graden av hans hyfsning kan man draga vissa
slutsatser av vad Upplands bönder hade att säga honom,
