498 KRISTINA, SVERIGES REGERANDE DROTTNING.

sig för de skådelystnas blickar, innan det långa festtåget var
avslutat.

Vid Storkyrkans huvudingång stod hela det högre präster-
skapet på två led och främst den gamle ärkebiskopen. Han
höll i högra handen ett förgyllt horn, prytt med ädelstenar,
vilket inneslöt den balsam, varmed han skulle smörja drott-
ningen. Hälsad av en bland biskoparne med orden »Väl-
signad vare den, som kommer i Herrans namnb, skred drott-
ningen under en röd guld- och silverbroderad sammetshimmel,
som bars av åtta överstar, fram till koret och tog plats på en
där upprest tron, klädd med silvertyg. Därefter försiggick
själva kröningsakten med övliga ceremonier. Sedan drott-
ningen avlagt sin konungaed, tog ärkebiskopen hornet med
balsam från altaret och smorde Hennes Maj:t på bröstet och
handlederna. Därefter överräckte han högtidligen riksrega-
lierna, den ena efter den andra, åt henne. När detta skett,
steg rikshärolden upp på tronens nedersta trappsteg och ro-
pade med hög röst: »Nu är drottning Kristina krönt till ko-
nung över Sverige, Gothen och Venden med underliggande
provinser, och ingen annanl» Därpå svarade hela försam-
lingen: »Gud give Eders Maj:t lycka, hälsa och lång levnadl

När högtidligheterna i kyrkan voro slut, återvände pro-
cessionen till slottet, drottningen föregången av en räntmäs-
tare, som kastade ut guld- och silvermynt bland folket.

Nu följde en rad gästabud, supptågs, fyrverkerier och andra
nöjen. På Stortorget serverades en helstekt s. k. kröningsoxe
åt folket, och vin flödade ur flera springbrunnar. Folket drack
med den påföljd att man råkade i slagsmål; och en natt »fun-
nos döde människor, ihjälslagne på gatorna här och där till
10 styckem, berättar en präst från Västergötland, som var
riksdagsman.

Medan dessa festligheter pågingo, hade drottningen funnit
nödigt påbjuda, att de tiggare, som för hungersnödens skull
strömmat till Stockholm, »avskaffades och där intet upp-
fyllde gatorna, som nu sker, Oss och kronan så väl som sta-
den i gemen till ingen ringa vanheder, enkannerligen för de
främmande och utländske, som denna tiden här vistats hava».

De s. k. upptågen utgjordes av ett slags allegoriska maske-
radtåg, som gingo från slottet genom staden till »rännare-
