KRISTINAS GUNSTLINGAR. 469

så nådigt, att jag kan intet utskriva». Och gick det en post-
dag, utan att Kristina fick brev från sin gunstling, så var
det slut med hennes goda humör.

Inom den franska hovsocieteten talades det till och med
om att den svenska drottningen tänkte ingå äktenskap med
greve Magnus, och ryktet därom befästes genom den sam-
tida societetsromanen »Le grand Cyruss av mademoiselle
Scrudéry, vilken det då ansågs höra till god ton att ha läst.
Förklaringen till att folk orkade dra igenom dess tio digra
volymer var den, att den nyfikne läsaren där fick sam-
tidens förnämsta personer presenterade för sig i deras intima
liv, ehuru under andra namn. Boken har haft stor betydelse
för både samtidens och eftervärldens omdöme om Kristina.
Som en efterklang av det uppseende De la Gardies ambas-
sad väckte inom den franska societeten verkar bokens be-
skrivning av hans skönhet och begåvning, vilka utmålas i de
fagraste färger. Drottning Kristina skildras som alldeles be-
tagen i honom och slites mellan sin kärlek och känslan för
sin egen värdighet.

Hur förhåller det sig nu med dessa rykten? Och finns det
någon sanning i vad som viskades, att den sköne Magnus
Gabriel var ej blott drottningens gunstling utan också hen-
nes älskare? Ett svar finns i Kristinas självbiografi, som hon
nedskrev på äldre dagar, då skandalhungern i utlandet fros-
sade i smutsiga fantasier om henne såsom ett vidunder av
osedlighet, en riktig Messalina. Det är en egendomlig skrift,
denna självbekännelse. Den är tillägnad Gud, som hon
tackar för alla de stora egenskaper han nedlagt i hennes
själ och beder om förlåtelse för sina fel och svagheter. Med
den hänsynslösa uppriktighet, som var hennes mest till-
talande egenskap, blottar hon där sin själs innersta skrymslen
och gör lika litet hemlighet av sina förtjänster som av sina
svagheter. Låt vara, att skriften är författad till självför-
svar, så kan dock endast illviljan förneka beviskraften i
denna öppenhjärtiga, gripande självbekännelse, gjord inför
den Högstes anlete.

Hon säger där: »Mitt eldiga och stormande temperament
gjorde mig icke mindre benägen för kärlek än för ärelystnad.
Till vilka olyckor skulle icke denna farliga benägenhet ha
fört mig, om jag icke skyddats genom min ärelystnad och
