EN RIKSDAG I MISSNÖJETS TECKEN,. 327

långt lugn men endast ett ståndaktigt tålamod kan skingra;
ty sanningens kraft verkar i längden och upplyser sluteligen,
då man mest sökt att fördunkla denm». Som exempel härpå
erinrade han om det misstroende, som »Gustav Eriksson,
fäderneslandets förlossare», mer än en gång under sin ärorika
regering fick röna från sitt folk. Han vädjade till eftervärl-
dens oväldiga domstol. Där skulle den slutgiltiga domen
fällas såväl över hans motståndare som över en konungs
uppsåt, vilken »föregått eder med efterdömen av foglighet,
saktmodighet och förtroende». Det vore hans rena uppsåt,
hans omsorger om sitt folks väl, som gåve honom kraft att
härda ut på »den stig, jag vid min regerings början valt
— en stig, ofta strödd med törne». Därefter kom det som en
flott gest, att Hans Maj:t nu ville efterskänka det fjärde året
av den bevillning, ständerna givit honom. Detta att ge sitt
folk 25 9/o rabatt på skatterna var tydligtvis anlagt på att
knipa allmogen och låta konungens egen storsinthet lysa
så mycket klarare vid sidan av ständernas njugghet. Han
slutade sitt tal med den sötsura förklaringen, att rikets till-
stånd lovade fred och lugn, varför han hoppades att ej på
länge behöva sammankalla sina ständer. »Men då vi nu på
lång tid(!) skiljas åt, önskar jag eder den Högstes välsignelse
att med glädje återse edra hemorter.»

LJ - +

De erfarenheter, Gustav gjort på riksdagen, hade upprört
honom i hög grad. Hade han kunnat ana, att missnöjet
mot honom var så starkt rotat, så skulle han icke ett ögon-
blick ha tänkt på att sammankalla ständerna. Skalden Johan
Gabriel Oxenstierna, som vid denna tid efterträdde den
avlidne Creutz såsom ett slags utrikesminister — till nam-
net —, skriver om konungens sinnesstämning under riksdagen:
»Han hade dagar, då han var nära förtvivlan. Han sade sig
finna, att all kärlek av hans folk var för evigt förlorad, att
den, som en gång varit så älskad som han, kunde aldrig mer
återtaga hjärtan, som slitit så starka band, och att sålunda
intet mera vore för honom att vänta. Alla våra föreställ-
ningar voro fåfänga.» Han förbannade Tolls fördärvliga råd
till honom att sammankalla ständerna och därigenom, såsom
