122 KARL XIII:S OCH KARL XIV JOHANS TID.

att Napoleon måste återtåga med spillrorna av sin här.
Europa var befriat. Till en stor del var det Karl Jo-
hans värdefulla medverkan vid uppgörandet av krigförings-
planerna, som de förbundna hade att tacka för segern. Na-
poleon själv tillskrev också Karl Johan sitt avgörande ne-
derlag. Han yttrade till Skjöldebrand, som år 1814 blev till-
fångatagen i Frankrike: »Ingen i världen har gjort mig så
mycken skada som Er kronprins. Om han ej varit, skulle
jag ännu ha befunnit mig i norra Tyskland eller ändå längre
bort. Det är jag, som säger Er det, och Ni kan tro mig.»

Även i slaget vid Leipzig ljungade Cardells åskor. Med
djärvt mod — och mot order, påstås det — ingrep han i stri-
den vid byn Schönfeld, där ryssarne voro nära att vika av
brist på artilleri. Genom det svenska artilleriets uppträdande
återställdes jämvikten, och byn togs med storm. Vid själva
stormningen av Leipzig var en del av det svenska infanteriet
med och kämpade med stor utmärkelse. Adlercreutz ledde
själv stormningen av en bland stadsportarna, lugn och kall-
blodig mitt i kulregnet. Utledsen på Karl Johans försiktiga,
människoliv sparande strategi, som hjälten från finska kri-
get icke förstod uppskatta utan kallade feghet, blottställde
han sig nu i ren desperation för tusen dödar. Bland andra
hjältar från finska kriget, som nu deltogo i striden, märkas
Sandels, Stedingk och Löwenhielm.

En löjtnant Ljunggren, som var med bland de svenska
trupper, vilka stormade in i Leipzig, berättar i sina minnes-
anteckningar: »Över blesserade preussare, sönderskjutna vag-
nar, Övergivna franska kanoner störtade vi genom portvalvet
in i ett riktigt helvete på gatan. Här mötte enskilda flyende
preussare. Krutrök fördunklade allt. Husportarna voro
stängda; men ur alla fönster, ur alla gluggar och från hustaken
slungades döden i det mest mördande kulregn. Fransmännen
hade inneslutit sig i husen och stodo dessutom i tjocka mas-
sor långt framme på gatan, som inom få ögonblick beströd-
des med döda och sårade. Nästan i samma stund framför-
des i galopp tvenne svenska kanoner, som bröstade av strax
invid porten och med några druvhagelskott rensade gatan.»

Men fotfolket, som ej kunde fortsätta sin framryckning
4 kanonernas skottlinje, måste göra halt bakom dem och
