Tronföljaren.

äldste son, skulle övertaga den makt och myndighet,
som han i åratal gått och längtat efter.

Med stora farhågor hade den hädangångnes tankar rört
sig mot den tiden, ty Erik hade alltifrån födelsestunden varit
ett sorgebarn. Om konungasonens ankomst till världen för-
täljer Per Brahe i sin krönika om konung Gustav: »Den 13
decembris [1533] blev honom född uppå Stockholms slott sin
förste son, hertig Erik, och kvaldes drottningen med honom 2
eller 3 dygn. Så hade konungen en medicum,! som var ock en
astronomus; han kom upp i drottningens förmak till att för-
höra, huru där stod till om drottningens förlossning. Då
blev där honom svarat, att det var icke ännu överståndet.
Då sade han: ”Faller alla på knä och beder till Gud, att det
icke sker i denna timman, ty det är så svåra ont tecken på
himmelen, att bleve han född, då bleve han eder och hela
Sveriges rike till sorgebarn.” Och vid han än talade därom,
blev han född, och de hörde barnet gråta. Man ville ock
säja, att det hade ändå en gång gråtit, medan det var i mo-
derlivet.» — Enligt en annan gammal berättelse hade prin-
sen, »då han kom av moderlivet, blod i sina händer».

Många sorger fick den gamle fadern sedan genomgå för
Eriks skull. Till åldringens största bekymmer hörde sonens
frierier till Englands mäktiga drottning, Elisabet. Kung
Gösta menade, att Sverige ensamt gav sin konung nog och
övernog att göra.? Erik lyckades dock slutligen truga sig till
sin faders tillåtelse att resa över till England för att genom
sin egen tjuskraft vinna den skönas hjärta. Den 14 augusti

GAMLE kung Gösta hade gått ur tiden, och Erik, hans

I Läkare, — ? Se sid. 240.
