EN TID AV NYTT UPPSVING FÖR VÅRT NÄRINGSLIV. 253

tiden, hade det dittills på det hela taget stannat vid blotta
ansatser att driva upp dessa näringsgrenar. Medelpad och
Ångermanland ägde t. ex. icke ett enda järnbruk före angivna
år. Men kort därefter uppväxte både där och i Hälsingland
flertalet av de bruk, som ännu finnas inom landskapen.

Samma år som förordningen utfärdades skyndade sig då-
varande guvernören över västra Norrland, general Karl
Sparre, att skaffa sig privilegium på inrättande av ett »järn-
bruk av masugn och hammare» vid Graninge i västra Ånger-
manland. Den nya anläggningen, som blev ursprunget till
de stora Graningeverken, grundades i en trakt med snästan
outödelig skog» och rik tillgång på vattenkraft. Sämre be-
ställt var det med malmtillgången, ty man var hänvisad till
sjömalm, som hämtades upp från bottnen medels »stora sko-
por av järn, med hål igenomslagna». De järnmalmstreck
däremot, som man fann i närbelägna berg, höllo icke vad de
lovade, vadan de snart övergåvos igen. Malmen i dem visade
sig vara srödbräckt» eller »kallbräckt», och man blev huvud-
sakligen hänvisad till Utömalm. Men transporterna därav
voro förknippade med stora svårigheter, mindre dock på
Bottenhavet än uppför den strida Ångermanälven. Och när
man äntligen med mycken möda fått upp malmpråmarna till
Sollefteå, hade man sedan att forsla lasten tre mil efter häst,
något som till följd av vägarnas dåliga tillstånd var möjligt
endast vintertiden. På samma sätt var det med en mängd
förnödenheter till brukets personal, såsom spannmål, salt och
tobak, vilket mestadels inköptes i Stockholm och betaltes
av följande års järntillverkning.

År 1677 råkade det nyanlagda bruket ut för olyckan att bli
hemsökt från Norge av en dansk strövkår, som plundrade
och brände alltsammans. Men Sparre började med friskt mod
på nytt igen, »utan anseende till bekostnaden», och småning-
om kunde han utvidga anläggningen med en spiksmedja och
en s. k. knipphammare, som förvandlade stångjärn till plåtar,
av vilka man sedan tillverkade plogbillar, skyfflar, eldgafflar,
stekpannor m. m. För dessa varor fick man dels god avsätt-
ning i orten, dels uppköptes de av jämtar, som förde dem vi-
dare till Norge.

Men genom reduktionen blev Sparre utarmad och måste
lämna sin anläggning. Han dog i fattigdom vid sekelskiftet.
