DET DAGLIGA ARBETET PÅ ÅKER OCH ÄNG. 553

byns åbor. Därutanför lågo betesmarker och skog, vilka
brukades gemensamt av alla i byn.

Varje gårdsägare hade sin andel av såväl den bättre som
den sämre åkerjorden, överallt i förhållande till sin andel
I byn. Låg då byns åkerjord, såsom mest var fallet, spridd
på olika platser, skilda av berg och grusbackar, vattensam-
lingar eller sankmarker, så blev byns åkerjord till den grad
sönderstyckad, att den påminde om »ett lapptäcke».

Lätt är det att inse, hur hindersam denna stränga rättvisa
i fråga om byjordens uppdelning skulle bli för jordens skötsel.

Hökörning. Gärdesgård.
Ur en handskrift av Magnus Erikssons landslag.

Var och en måste rätlta sig efter sina grannar. Man kunde
ju t. ex. icke köra hem sin skörd, ifall grannen, över vars åker
man måste köra, ej hade mejat sin säd. Det kunde vara
ren lättja och slöhet, som lade dylika hinder i vägen för den
idoge, ty de egenskaperna förekommo då som nu. Och grann-
sämjan kunde vara så beskaffad, att en bonde fann nöje i att
tredskas bara för att ställa till obehag för grannen. Lagarna
försökte råda bot därpå genom det påbudet, att om någon
bonde på detta sätt alllför länge stängde grannarnes väg till
deras lador, så ägde dessa rätt att skära så mycken gröda,
att de kunde komma fram med sina lass. Men att en sådan
åtgärd icke skulle förbällra grannsämjan, är tydligt. Berodde
däremot hindret på att i den brådskande andtiden allt folket
