NÄR SVERIGE BLEV NEUTRALT. 257

Det var skandinaviska känslosträngar, som åter dallrade,
och gamla sympatier för Frankrike, som blossade upp. »Frank-
rikes seger änr, hette det i en av våra mest lästa tid-
ningar, »likbetydande med rättvisans seger. Preussens seger
däremot innebär orättvisans, godtyckets och våldets triumfs.!

Men vi ej blott visade tyskarne vår ovilja — vi underskat-
tade dem också på ett sätt, som visade en oförsvarlig okun-
nighet om denna nations utveckling på senare tid. Lika för-
vänd var den gängse uppfattningen här hemma av vad »jun-
kern» Otto von Bismarck dock var för en karl.

När nu tyskarne — den skandinaviska folkmeningen till
trots — voro oförsynta nog att segra, då förklarade den upp-
lysta nordiska opinionen, att telegrammen därom voro bara
preussiskt skryt. I Norge blev man så förbittrad över detta
slags nyheter, att telegrambyråns chef måste i utlandet
telegrafiskt beställa »några franska segrar» för att lugna en
upphetsad folkopinion. Sedan gjorde det ju inte så mycket,
att notiserna måste dementeras igen.

Men när kriget var över och tyskarne kände sig riktigt
säkra i sadeln, fann Bismarck lämpligt att ge oss en ad-
monition i form av en skrivelse, som tyske ministern i Stock-
holm fick överlämna till svenska regeringen. Skrivelsen
hade formen av en undran över hur den fientliga stämning
mot Tyskland uppkommit, som gav sig tillkänna i konungens
förtroliga yttranden, i regeringens åtgärder och i pressen;

+ De nästan enda undantagen från denna ton i tidningspressen ut-
gjorde vad som skrevs i Dagens Nyheter och i Göteborgs Handelstid-
ning. Där framhöllo S. A. Hedlund och Viktor Rydberg, att trots
all den sympati, man måste hysa för Danmark mot Preussens vålds-
politik, var det dock den här gången Frankrike, som bar blodskulden,
ansvaret för att det blivit krig, »men icke det fria, ädla, ridderliga
Frankrike, som vandrade i spetsen för tidevarvets högsta idéer, utan
kejsardömets, napoleonismens, militarismens, bigotteriets och börs-
vingleriets Frankrike, vars seger vore att betrakta som en olycka för
mänskligheten». I kampen mellan detta franska rike och det ger-
manska Tyskland kunde man ej annat än önska seger åt Tyskland, ty
en sådan seger »skulle medföra Tysklands enhet, vilken skulle giva
åt den germanska stammen den styrka, han måste äga mellan de
slaviska och romanska folken».

De båda tyskvänliga tidningarnas hållning kunde av entusiasterna
för Frankrike naturligtvis ej förklaras på annat sätt än med —- klingande
mynt från Bismarckl
