346 DET MÖRKNAR.

Då han år 1782 kom hem till Finland igen, blev han le-
dare för ett hemligt ordenssällskap, Valhallaorden, som
stiftats av en ung officer vid namn Jägerhorn och omfattade
en betydande del av Finlands adliga ungdom. Tonen var
här redan förut bitter och oppositionell mot konungen, men
Sprengtporten gav de frihetssvärmande ungdomarna ett
nytt ideal: Finlands skilsmässa från Sverige och självstän-
dighet under ryskt beskydd. De ungdomliga ordensbröderna
trodde nog på allvar, att Finlands lycka skulle skapas på
den vägen. Men Sprengtporten själv var säkert för skarp-
synt och erfaren för att ej inse, varthän ett dylikt försök
måste leda. Idén smekte emellertid hans hämndlystnad och
hans äregirighet, och det var för honom huvudsaken. Men
naturligtvis gav han sig skenet av en ädel frihetskämpe, en
sann patriot utan fruktan och tadel: han skulle i Finland
spela Georg Washingtons roll!

Han begagnar nu alla anledningar till missnöje, som han
kan finna på, för att uppvigla finnarne. Han är t. o. m. fräck
nog att uppsöka hertig Karl och locka honom med Finlands
storfurstliga krona. Han bedyrar för hertigen, att missnöjet
i Finland är så starkt, att blott ett ord behövs för att fram-
kalla ett utbrott därav.

Dessa stämplingar hindrade honom emellertid icke från
att fortfarande lita till konung Gustavs hjälp. Konungen
lyckades också efter åtskilliga svårigheter skaffa honom
anställning som överste i holländsk tjänst. Men fast lönen
var riklig, förslog den ej för hans stora behov, och när Hol-
land förlikte sig med Österrike, gick Sprengtportens hopp
att här spela en stor roll om intet. Medan han fortfarande
bad Gustav III om ekonomisk hjälp, trädde han i hemlig
förbindelse med ryska sändebudet i Holland och tog det
första steget på höcförräderiets bana, då han meddelade
ryssen en skriftlig plan till Finlands lösryckande från Sverige
med rysk hjälp. Vid underrättelsen om riksdagskallelsen
1786 skyndade Sprengtporten hem till Stockholm. Där
skall han av Gustavs vänliga bemötande ha uppmuntrats
till en anhållan om att genom konungens nåd »bliva upp-
rättad igem». Gustav lär ha svarat, att han antagligen ge-
nast skulle ha givit honom en lysande upprättelse, ifall över-
sten ej inlåtit sig i misstänkta förbindelser med främmande
