184 SAMMANHÄNGANDE KAPITEL.

så vandrade, kommo de vilse från rätta vägen, väl omkring
en tredjedels mil, men ändock framhärdade biskopen i sitt
fattade beslut, ända till dess han kom fram till klostret.»

Där berättade han för priorn och bröderna om hur den
heliga Birgitta räddat hans liv på överresan från Tyskland
till Sverige. Då hade det »växt upp en så svår storm på
havet, att alla misströstade om livet och sjömännen ofta
tänkte kasta lasten över bord. Men biskop Robertus förbjöd
det och sade: ”Bröder, låtom oss anbefalla oss åt Sankta
Birgittas hjälp, och låtom oss göra ett löfte, att vi skola
besöka hennes hus, så snart vi kommit till svensk hamn!'»
Då alla avgivit detta löfte, fick biskopen i en syn se Birgitta
stående vid altaret i sitt kapell och bakom henne bröder och
systrar i bön. Och när han åter kom till sig själv, hade
stormen stillats.

Då biskopen äntligen kom till Vadstena och inträdde i kapel-
let, fann han det i samma skick, som han sett det på havet, och
blev sålunda än mera förvissad om att det var Sankta Bir-
gitta, som räddat honom.

Om Sankta Katarinas skrinläggning
sid. 370

innehåller Vadstena klosters tänkebok för juli 1489 följande
intressanta berättelse: »Dagen före Sankt Petri fängelse voro
här den högvördigaste fadern herr ärkebiskop Jakob i Upp-
sala och de högvördige fäderna biskoparne i Linköping,
Skara, Västerås och Växjö samt andra prelater och präst-
män i stort antal, som jag anser över ett hundra.» Efter en
predikan, som varade i två timmar, invigde ärkebiskopen
helgonets bild, »vilken kostat klostret ett hundra rhenska
floriner, varefter envar av de fem biskoparne förrättade bön
eller andakt inför denna bild och gav 40 dagars avlat på
begäran av herr konfessorn och bröderna i Vadstena kloster».
Slutligen »gingo de under välsignande ut».

Följande dag höll prästerskapet en ståtlig procession fram
till graven, »i vilken då lågo inneslutna den saliga Katarinas
ben, vilket beredde det omkringstående folket en glädjande
