584 SVENSKT ALLMOGELIV MOT MEDELTIDENS SLUT.

då man 1i procession bar hostian innesluten 1 den heliga
monstransen kring vägar och stigar.

Årets ljusaste tid var kommen. Den 23 jun!l, midsom-
maraftonen, fastade man på vatten och bröd, vandrade
omkring fälten bedjande och satte här och där upp lövklädda
kors, som skulle skydda mot blixt och oväder. Åter tändes
eldar, kring vilka man dansade. Därom berättar Olavus
Magni följande:

»När slutligen alla skogar, ängar och fält bliva gröna och
börja blomma, under det solen står i Kräftans stjärnbild,
d. v. s. den helige Johannes Döparens afton, mötas skaror
av båda könen och av alla åldrar på gatorna i sina städer
eller ute på de öppna fälten. Överallt uppgöra de väldiga
eldar, dansa och springa omkring dem, och under dansen
sjunga de sånger om de ädla handlingar, som ryktbara män
i forna tider uträttat såväl hemma som över hela världen.
Även besjunga de, vad ryktbara kvinnor gjort för att vinna
evig berömmelse genom att bevara sin kyskhet. Så sjunga
de fädernas sånger till sina harpor och pipor om vad van-
släktade och usla ädlingar, grymma tyranner och lågsinnade
kvinnor, som icke

levat hederligt, ha- NSv7g ja

va begått. Dess- Jäyåy,;:);,'.»% j A
utom omtala flic- N AN W!äå
korna efter sina t ZH 2 "Ql?wl 2

DE

mödrars anvisning
i en sång, huru
många och stora
fel männen göra
sig skyldiga till: de
spela tärning, gräla
i värdshusen, äro
slösaktiga i sin
klädsel, söka dåligt
sällskap samt dric-

ka och överlasta I ett medeltida bondehem på aftonen. IKvin-
sig. Men de mera nan spinner på slända med ullen bunden vid

s. - huvudet. Både hon och mannen lysa sig
begåvade'a ynglin med brinnande torrvedsstickor, som de bära
garne sjunga OM j munnen. Ur Olavus Magnis arbete om
huru lata, bedräg- Norden.

