510 KRISTINA, SVERIGES REGERANDE DROTTNING.

tankar, att han gav henne värdefulla råd angående tron-
avsägelsen och planlade för hennes framtid. Häri ligger
nyckeln till den förtrolighet, som satt så många giftiga tungor

i gång.

Otåligt längtade Kristina efter den stund då hon skulle bli
fri från plikter, som ej intresserade henne, då hon skulle
få avstå från att vara drottning för att få vara människa;
ty all hennes själs trängtan gick ytterst ut på detta: att få
vara sig själv helt och hållet utan att bekymra sig om andra,
på vad man med en modern term kallar självhävdelse, själv-
utveckling. Och den lyckan trodde hon väntade henne i
Söderns länder. Där ville hon leva som en drottning i snil-
lets värld, omgiven av konstens skapelser och av tidens för-
nämsta skalder och vetenskapsmän. Där skulle hennes rika be-
gåvning bli tillbörligt uppskattad och hon själv gå till mötes
en ny period av glans, som Sveriges krona ej kunde ge henne.
All den ära hon kunde vinna såsom svensk drottning, den
hade hon redan tagit ut. Hennes livs stora trumf skulle nu
bli att på höjden av makt och ära, ännu ung och firad, fri-
villigt nedlägga kronan. Vilken beundran skulle ej det skå-
despelet uppväcka över hela Europa, vilken dunderreklam
skulle det ej bli för hennes ryktel

Med Kristinas beslut att avsäga sig regeringen samman-
hängde hennes ovilja mot att skaffa till världen en efterträ-
dare av hennes eget kött och blod. Mot äktenskap hyste
hon, som vi funnit, en avgjord motvilja. Ett ungdomstycke
hade hon dock haft, och det var för kusinen Karl Gustav.
När den lille pfalzgreven år 1636 vid 14 års ålder kom till
Stockholm, glad och yster, kunde den tioåriga Kristina
icke tänka sig någon bättre lekkamrat än han. Hon skulle
bli regerande drottning, och naturligtvis skulle han bli konung.
Då han reste bort, storgrät hon och var otröstlig och ville
inte veta av några andra leksaker än hans små hundvalpar,
som hon vårdade med moderlig omsorg.

Tiden gick. Barnet blev ungmö och lovade unge pfalz-
greven sin tro. Hennes brev till honom andas den ömmaste
tillgivenhet. Hon försäkrar honom om sin trohet in i döden
