134 HOVPARTIETS REVOLUTIONSFÖRSÖK.

de överdrivna beskyllningarna mot de enväldiga Karlarne och
i stället pekade på hur landet nu sönderslets av partier, hur flere
av partimännen voro köpta av utlänningar och i sin förblin-
delse störtat landet i ett nesligt krig m. m. Om denna partiyra
finge fortfara, måste Sveriges öde bli att vanmäktigt och sönd-
rat nödgas böja halsen under främmande herrskaps ok. Enda
utvägen att undgå detta öde vore att bita i den hårda nöten
och lämna konungen friare händer att tygla självsvåldet bland
rådsherrar och ämbetsmän.

Naturligtvis försummade partierna icke att efter bästa
förmåga rusta sig till den blivande riksdagen även med
klingande övertygelsemedel. Bäst försedda voro Hattarne,
för vilka Frankrikes penningar nu som alltid stodo till buds.
Fredrik Gyllenborg var ej längre den högst betrodde utdelaren
av dessa bestickningsmedel — hans ärlighet var nämligen
misstänkt. Hans plats intogs i stället av en man, som skulle
låta mycket tala om sig, en överstelöjtnant Pechlin, son
till förre holsteinske ministern i Sverige men numera natur-
ligtvis naturaliserad svensk adelsman. Han hade lagt i dagen
så utomordentliga gåvor som intrigör, att franske ministern
utvalt honom till sin förnämste penningutdelare.

Riksens ständer döma mellan konung och råd.

Under en stark spänning samlades på hösten 1755 den
riksdag, som skulle döma mellan konung och råd. Det visade
sig snart, åt vilkendera sidan övermakten lutade, då Hattarnes
kandidat segrade över hovpartiets. Den nye lantmarskalken
Axel von Fersen var son till en bland Hattpartiets grund-
läggare, Hans von Fersen, och årsbarn med den nya friheten.
Han hade redan vid 20 års ålder gått in vid franska armén och
under dess segerrika fanor med ära deltagit i österrikiska
tronföljdskriget. Nyligen hade han blivit befordrad till gene-
rallöjtnant, vid 31 års ålder. Fersen var en världsman i varje
tum och därtill en riddersman utan fruktan och tadel, som åt-
njöt även motståndarnes högaktning. Hans rikedom och
släktförbindelser voro redan i och för sig ägnade att ge honom
stort inflytande, och hans personliga egenskaper — ej minst
hans ståtliga yttre — måste göra honom till en ledande person-
lighet. Som parlamentariker hade han ej sin like i förmåga att
