162 KARL XIII:S OCH KARL XIV JOHANS TID.

av Lindebergs dramer: »Fördragsamhet är en kristlig dygd,

och jag har sökt sträcka den så långt som de flesta andra.

Men jag ber vem som helst sätta sig i mitt ställe och ett par

gånger genomtugga sorgespelet ”Blanka” — få se hur långt

tålamodet räcker! Versen är nämligen så knagglig och hård,

att den icke utan våda för bröstet någon längre tid kan ut-

sägas. Stycket gavs väl lyckligtvis icke mer än två eller tre
gånger; men de ändlösa repetitionerna, föranleddå av de

spelandes brist på uppmärksamhet och deras — Gud vet av

vad anledning — återkommande skratt, varigenom dekla-

mationen avbröts, vållade för mig, som ensam måste streta

med hela pjäsen, många och långa plågodagar. Därtill kom,

att jag länge — och särdeles den tiden — var besvärad av .
svagt bröst, vilket så förvärrades, att jag icke långt därefter
nödgades anhålla om mitt avsked, varigenom jag med de mina
blev försatt i högst torftiga omständigheter.» Lindeberg
hade alltså, säger mannen, blivit vållande till hans sorgliga
belägenhet, »ehuru jag visst icke tror, att det varit hans av-
sikt, eller att han ens själv anat detta förhållande.»

Tryckfrihetsmålet väckte stort uppseende bland allmän-
heten men slutade med Flugsmällans frikännande.

Genom Flugsmällefejden hade den hetlevrade Lindeberg
blivit bragt alldeles ur jämvikten. När hans teaterplaner
alltjämt rönte mothugg från höga vederbörande, rann sin-
net på honom och han vände sig den 13 mars 1834 till ju-
stitieombudsmannen med en inlaga, vari han helt fräckt på-
stod, att konungen »sig till vinning» uppehölle ett olagligt
teatermonopol, och erinrade om att detta monopol innebar
en olaglig beskattning av konungens undersåtar, ett »brott»
som allmänna lagen belade »med icke mindre än dubbel
tjuvsrätts. Och hotfullt erinrade han om en ömtålig episod
i Sveriges historia: »Vi hava i dag den 13 mars. I dag
är ett fjärdedels sekel förflutet, sedan en svensk
konung störtades från sin tron, för det han illa
vårdat sitt lands intressen.» Till sist uppmanade han
justitieombudsmannen att ingripa mot de skriande orätt-
visor, han nu dragit fram i ljuset. Svaret kom i form av ett
åtal för lasteligt tal mot konungen.

Det hjälpte icke, att Lindeberg bedyrade, att han med sina
utfall mot »konungenm» åsyftat icke Karl Johan personligen
