600 FRIHETSTIDENS SLUTAKT.

det »välboren», varmed en del adelsmän på den tiden älskade
utsmycka sin titulatur. Det var tydligt, att adelns privi-
legier skulle få sitta hårt emellan.

Under tiden blev detta stånd utsatt för de häftigaste an-
grepp i en rad ströskrifter. En av de våldsammaste hette
»Den ofrälse soldaten eller en gammal underoffi-
cerares svar till sin brorson om soldatelevnademn.
Den skildrade i de mörkaste färger, hurusom de ofrälse
underofficerarne och soldaterna värnlöst och hopplöst voro
prisgivna åt adliga officerares översitteri och misshandel.
Med påkar och karbaser hanterade de sina underordnade
»så obarmhärtigt, att den olyckliga människans kropp
måste av fältskärerna omlagas, köttknölarne, som på ryg-
gen faseligen svullnat, uppskäras och de stockade blod-
levrar knippetals uttagaso. I den stilen fortfar den upp-
byggliga skildringen, och författaren bedyrar, att den soldat,
som måste leva av sin sold, >bär i det gulgröna ansiktet
synbaraste vittnesbörd om sitt olyckliga tillstånd, och dess
av hunger, törst och otaliga plågor utmärglade kropp ser
ut som benrangel och medömkansvärdaste skugga».

Att klaga hos de överordnades förmän tjänade ingenting
till, ty de voro hans ståndsbröder. Det fanns ju singen ofrälse
chef och ingen ofrälse officerare vid hela regementet, ingen
ofrälse justitiekansler, ingen ofrälse fullmäktig i rådet —
vart skulle man då vända sig om hjälp och rättvisa?

Om du än vore aldrig så käck i din syssla, om du ägde
den störste generals insikter, om du visat den utomordentli-
gaste tapperhet och i aldrig så många fältslag låtit ditt blod
strömma för fosterlandet, med ett ord: om du ägde de allra-
största militära förtjänster, så torde du, blott för det du är
född ofrälseman, få gråna under korsgeväret och aldrig
hinna den höga fänriksgraden, dit likväl adlige ynglingar
kunna dagligen ur barnkammaren springa utan någon annan
militär förtjänst än den, det simpla namnet medförer.

Men då fienden kommer, då det gäller att fullgöra den
dyra plikt, för vilken officeraren i fredstid så hederligen va-
rit underhållen, då torde en del skamligen övergiva sina
stackars ofrälse soldater, lämna armé, städer, land och med-
borgare till ett hånligt rov åt en svag fiende utan att töras
se fienden i synen och utan att bry sig om något annat än
