KARL VON LINNÉ. 379

yngling. Hans fattige faders varmaste önskan var, att sonen
skulle bli präst. Men så kom den unge studenten att åhöra
Linneus” föreläsningar, och därmed var hans levnadsbana
given. Utan föräldrarnes vetskap skrev han in sig i medi-
cinska fakulteten. Hans rumskamrat berättar, hurusom
han skaffade sig medel till att studera sin älsklingsveten-
skap genom att för de pengar, som fadern gav honom till
ved, i stället köpa papper till ett herbarium — »ty fadern
hade litet förråd och många barm. Hans ovanligt snabba
framsteg inom botaniken fäste Linneus uppmärksamhet
på honom, och han tog Löfling till informator åt sin son.
Ingen kunde som denne unge student taga vara på varenda
stund, som han nu fick vara med sin dyrkade lärare. Han
levde bara för blomstervärlden. »Han var aldrig klemig,
ej heller bestod hans delice i mat och kläder. Det var honom
lika, om han sov på den hårdaste bänk eller den mjukaste
säng, men att finna en liten ört var den längsta väg honom
icke för lång.»

År 1750 överraskades Linn&us av ett anbud från Spaniens
regering att sända dit någon av sina lärjungar för att studera
landets flora, som ännu var föga känd. Det passade just för
Löfling. Ynglingen blev så förtjust över utsikten att komma
dit, att han redan började underteckna sina brev till goda
vänner med »Don Pedro del Fogliolos.! Snart var Löfling
i Madrid, som han i två år hade till högkvarter. Härifrån
fick Linneus brev på brev med underrättelser om goda
fynd, som han gjort. År 1753 vederfors honom den hedern
att få deltaga i en stor vetenskaplig expedition, som spanska
regeringen utrustade för att undersöka sina sydamerikanska
besittningar. Löfling blev chef för den botaniska zavdel-
ningen.

Det var ett stort ögonblick i hans liv. Dock var det inte
fritt, att underrättelsen om Hasselquists död följdes av
onda aningar för hans egen del. Men han var ju, som Lin-
ne&eus säger, »väl vuxen, stor, stark och frisk, var ej bort-
skämd av veklighet utan hade alltid levat dygdig och åter-
hållig». Och då borde det väl gå bra.

Det gjorde det också i början. På sommaren 1754 an-

1 En »förspanskning» av hans namn.
