354 FOLKUNGASAGAN.

Riddarliv.

och ståt. Vid hans lysande hov samlades ofta de
förnämsta adelsmännen.

Ypperst bland dem voro riddarne.! För att bli riddare
måste en ädling ha fått särskild uppfostran. Vid sju års
ålder skickades han till en ansedd riddares borg. Där fick
han först lära sig att lyda och tjäna. De unga svennerna
passade upp borgherrn och borgfrun vid måltiderna, följde
dem på ritter och jakter och lärde sig av dem att föra sig
höviskt, som en riddare anstod. Dagligen övades de i kri-
giska idrotter: att skjuta med båge, att sköta lans, svärd
och sköld, under det de tumlade sin häst. De höllos viga
och spänstiga genom att brottas, genom springning, hopp-
ning och klättring för att en gång kunna lätt röra sig i den
tunga riddarrustningen. En och annan fick även lära sig
spela luta och sjunga, men för övrigt voro riddarne oftast
högst okunniga. I den ädla skrivkonsten kommo de vanligen
ej långt. Många kunde ej ens skriva sitt namn. Icke utan
orsak var det modernt att siuta ett mer eller mindre galant
brev: »Banna icke skrivaren! Läsaren bör också ha besvär
med brevet.»

Vid 21 års ålder blev den som väl bestått sin prövotid
slagen till riddare. Det brukade ske i en högtidlig församling
av riddare, högre präster och adliga damer. Natten förut
hade ädlingen hållit vakt i en kyrka framför den heliga jung-
fruns bild. Nu fördes han in och svor riddareden: »Jag
beder Gud vara mig huld, så ock jungfru Maria, så visst
som jag vwvill efter yttersta makt med liv och gods be-
skärma den heliga kristna tron, stånda emot orätt, styrka
frid och rätt, beskydda fader- och moderlösa barn, jungfrur
och änkor samt vara trogen min konung och mitt rike. Så
hjälpe mig Gud» — Än i dag kallas ju den ridderlig, som går
ärliga vägar, föraktande svek, som kämpar för rätt och san-
ning och modigt bistår de värnlösa. — När den unge ädlingen

l ; ONUNG MAGNUS tyckte om att uppträda med prakt

1 Betyder egentligen ryttare.
y
