JOHN ERICSSON. 373

experiment eller till understöd åt behövande vänner och
nödlidande, som sökte hans hjälp. Under sådana förhållanden
var det ej underligt, att hans egen ekonomiska ställning
stundom blev verkligt bekymmersam, såsom man nu kan
se av hans efterlämnade brevväxling.

Mitt under framgångarna i främmande land glömde Sve-
riges son icke sitt fattiga fosterland. Under arbetet på
sin Monitor hade han ständigt Sveriges kustförsvar i sina
tankar. »Sverige med sitt lyckliga läge, omgivet av hav
såsom naturliga utanverk, kan alldeles otvivelaktigt för-
svara sig mot vilken fiende som helst, om mian vill draga full
nytta av dess för anfall ogynnsamma kuster och begagna
dess goda järn, dess mekaniska skicklighet och dess sjöfolk
— det bästa i världen — på ett ändamålsenligt sätt», yttrade
han en gång till sin vän von Rosen.

»Det vore», skriver han en annan gång, »en förebråelse
mot den mekaniska vetenskapen att säga, att ett vapen icke
kan konstrueras, vilket i händerna på 10,000 förståndiga
och käcka soldater kunde förstöra en fiende, 100,000 man
stark.» Han följde också politikens gång för att spana ut, om
fara hotade det gamla hemlandet, och han förklarade sig be-
redd att » samma stund, som krig förklarades av eller mot
Sverige, återvända hem för att med liv, förmögenhet och
krafter bidraga till fosterlandets försvar».

»Jag känner blott ett hemland», skrev John Ericsson
en gång på äldre dagar, »och hellre må mitt stoft komma att
vila under en grushög på svensk jord än under ett marmor-
monument i detta land.» — Hem skulle han komma först
när han gjort den sista färden, sedan hans långa arbetsdag
var lyktad. Han hade då levat i nära 86 år. »Jag vilar; denna
vila är härlig, skönare än ord kunna beskriva» — det var det
sista den oförtrutne arbetaren yttrade.

+ +
x

Förenta staternas regering vwvisade sin tacksamhet för
vad denne Sveriges son uträttat genom att bereda honom
en likfärd utan motstycke. Under stora högtidligheter
bragtes hans stoft ombord på pansarkryssaren Baltimore,
