280 ENVÅLDSKONUNGEN I AkBETE.

stötande, skvallrande eller någon annan odygd någon för-
argar.»

Dessutom skulle han »vömsom med klockaren gå ut och se,
om någon står ute på kyrkogården, hästegatun eller i kyrko-
portarna och hugger skvaller, sedan sammanringt är. Vi-
dare borde han »söka omkring kyrko- och kyrkogårds-
murarna, om någon avsmyger och där dricker brännevin
eller tobak, jämväl om någon otidighet i klockarestuvan
förövas, sedan folket i kyrkan är uppgånget. Dessutom skall
han ock hindra, att icke någre otidige gossar sitta på kyrko-
muren, sälja eller köpa äpple eller päron om sommaren, som
ofta ske plägar, när folket är i kyrkan.» Till kyrkvaktarens
åliggande hörde slutligen också att hålla efter dem, som
sdruckne komma till kyrkan och med uppkastande vanvörda
Guds hus?.

Den nya sysslan i denna gamla avlägsna gränsbygd väckte
emellertid sådant uppseende, att folket i grannsocknarna gjorde
spe av Göteryds kyrkvaktare med hans långa spö. Detta blev
till slut mer, än Göterydsborna förmådde smälta, och
fjärdedag jul bröt oviljan mot institutionen ut i handgrip-
ligheter mot den stackars kyrktjänaren själv. »Trenne över-
dådige sällar, som alltsedan annandagen sig med öl och bränne-
vin i sine julegästabud överlastat», komma mitt under guds-
tjänsten inraglande i kyrkan i akt och mening att »kyrk-
väktaren av kyrkan fösa och utleda». En av dem »tager kyrk-
väktaren i tröjefliken, sägandes: ”Kom, gack ut!”» Strax
kommer också hans stallbroder till och »fattar väktaren
i armen med böse ord: ”Du skalt gå ut'», vilket höres i hela
kyrkan, så att komministern, som predikar, ber dem vara
stilla. Men de bara fortsätta och ropa: »Han skall ut och
aldrig mer in.»

Till sist nödgades kyrkoherden och länsmannen jämte
några andra »gå av sina stolar och med största möda taga
väktaren utur deras händer, då ett gräseligt svärjande och
sorl blev förövat, så att gudstjänsten måste alldeles avbrytas».
Somliga togo bråkmakarnes parti och ropade: »Hav ut den
narren, spöket, vidundret etc.l» Men andra ställde sig på
ordningsmaktens sida. Såsom varande mindre aggressiva
naturer, inskränkte de sig dock till att beskedligt mena, att
kyrkvaktaren »må väl gå där.
