542 STOCKHOLMS BLODBAD.

Och så blev då biskop Mattias I Strängnäs rätt utanför
rådstugan först halshuggen. Hade dock ingen av de svenske,
sedan det kom till dagtingan, så mycket lagt sig ut för ko-
nung Kristian som biskop Mattias; och det hade varit omöje-
ligt, att konungen skulle hava fått sin vilja fram här i riket,
hade icke biskop Mattias varit. Men det blev han lönter för.
Därnäst blev biskop Vincentius halshuggen.»

Sedan avrättades flere rådsherrar och andra stormän och
slutligen Stockholms tre borgmästare, nästan alla rådmän-
nen och en mängd förnäma borgare, tillsammans över 80 per-
soner. Flera borgare rycktes från sitt arbete till Stortorget
och »vordo dräpne lika som får, som tagas utur fårahagen
och föras in på slaktebänken till ett avlivas.. — »Över-
allt var suckan, mord och död», skriver ett annat ögon-
vittne. »Ingen tillflykt fanns undan dragna svärd och
grymma män.»

Olavus Petri fortsätter: »sOch blevo de döda kropparna
liggande på torget ifrån torsdagen (den 8 november) intill
lördagen. Och var det en ynkelig och jämmerlig syn, huru
blodet med vatten och orenlighet, som den årstiden vara
plägar, lopp i rännstenarna ned av torget. Ja, det var ett
gräsligt och obarmhärtigt mord.

Om lördagen lät konungen upptända en stor eld på Söder-
malm och lät så släpa de döda kropparna därut och bränna
dem upp; lät så uppgräva herr Stens döda lekamen, som mer
än ett halvt år hade legat i jorden, med ett spätt barn
och lät dem med de andra uppbrännas.

Då nu borgarena halshuggne voro, vordo alla deras nyck-
lar tagne ifrån deras hustrur; och blevo där guld, silver,
penningar och alla deras bästa varor uttagna såsom förbrutet
gods, änskönt ingen dom var därom gången.»

Denna hemska händelse har blivit kallad Stockholms
blodbad. Kristian gjorde ett försök att vältra ansvaret
över på andra. I en proklamation, som han utfärdade dagen
efter det stora blodbadet, skyllde han på Sveriges ärkebiskop
och den domstol, som fällde domen den 8 november. »Der
hade»s, säger han, »bestått av de visaste män i Sveriges rike»>,
och Kristian hade endast uppfyllt sina plikter som svensk
konung, när han verkställt domen och i kraft därav låtit
