I ÖSTERVÄG! 125

vikingatiden, vilka hamnat på svenska och norska kyrktorn, näm-
av Bergen. På vikingaskeppen prydde flöjlarna förstäv och akterstam.
Söderalaflöjeln har det hängt små klapperbleck, som fladdrade för
fästeringarna nötts sönder.

De svenskar, som slagit sig ned i Novgorod och Kiev, före-
togo många handels- och vikingafärder utmed Volga och
Dnjepr till Kaspiska och Svarta haven.! Med Dnjepr-forsarna
blevo de så förtrogna, att de gåvo dem nordiska namn.?
Den bysantinska källskrift, i vilken dessa namn omtalas,
återger dem visserligen på ett sätt, som i en del fall föranlett
olika tolkningar, men om namnens nordiska karaktär råder
intet tvivel. Till de mera svårtydda hör namnet på den
fjärde forsen: Aifor, vilket nutida språkforskare anta-
git vara en sammansättning av det fornsvenska ai =
alltid, och adjektivet forr = forsande. Den senast fram-
ställda förklaringen av namnet går dock ut på att Aifor är
en felskrivning för Aifors och har uppstått ur ett forn-

1 Bd I: 161—163.

2 Bd I: 163—165.
