ÄNTLIGEN EN KONUNG I SVERIGE IGEN! 507

När han fick höra rykten om att någon olycka hänt i Dan-
mark, lär han sällan ha underlåtit att tillfoga en from suck:
»Give Gud, att det så i sanning måtte varal»

Hemming Gadh var således just ingen natur, som älskade
lugnet. Livskraftig och temperamentsfull som han var,
ägnade han både Backus och Venus sin tjänst, och starka
effekter tyckte han om på alla livets områden, denne stri-
dens man. Hans smak därför kan också spåras i något så
genomallvarligt som det ceremoniel, han utarbetade för den
högtidliga skrinläggningen av den finske medeltidsbiskopen
Hemmings kvarlevor i Åbo domkyrka, en akt, vartill Gadh
förut under en tjuguårig vistelse i Rom utverkat påvens
tillstånd.

Enligt doktor Hemmings program skulle först den heliges
ben uppgrävas och läggas i ett förgyllt skrin, som skulle i
högtidlig procession bäras runt kyrkogården och slutligen
ställas på högaltaret, där menige man kunde få tillfälle att
soffra och kyssa och göra sin gudlighets. Sedan skulle ärke-
biskopen förrätta högtidlig gudstjänst; och därvid borde
man upptända rökelse och myrra, samtidigt som man strödde
ned oblater och blommor genom ett par hål i kyrkovalvet.
Effekten därav borde ytterligare förstärkas genom att man
kastade ned brinnande bollar av linblånor, innehållande
krut — det skulle ge intryck av ljungeld. Till förhöjande
av den festliga stämningen skulle också bidraga, att levande
fåglar, såsom duvor, järpar, steglitsor och finkar, släpptes
ned under valvet och finge fritt flyga omkring.

Men i sin iver att göra de religiösa festligheterna riktigt
levande glömde doktor Hemming icke att tänka på delta-
garnes lekamliga behov. Han insåg, att efter så många
timmars andakt skulle de vara glada att få »snacka i skinkan»
och dricka gott finskt öl. Också ägnar han särskild omsorg åt
den måltid, varmed hedersgästerna borde undfägnas.

När Hans lidit olyckan i Ditmarsken, var doktor Hemming
den, som ivrigast arbetade på att få bort honom från Sve-
riges tron. Men det visste han, att konungens makt aldrig
skulle kunna rubbas, så länge rikets förnämsta män förla-
made sina krafter genom inbördes oenighet. Därför satte
han in all sin förmåga på att förlika Sten och Svante Sture.
