NÅGRA NYA NOTISER OM KOLERAEPIDEMIERNA. 455

Askersund var ett samhälle, där myndigheterna grepo in
mot koleran med höggradig iver. Bl. a. föranstaltade de om att
de döda begravdes samma dag de avlidit eller åtminstone da-
gen efter. Bland dem som sålunda i hast skulle jordas, var 32-
årige handlanden Norselius, som fallit offer för koleran —
trodde man. Redan wvoro likbärarne i huset. Men fru Norselius
lämnade inte ifrån sig nyckeln till likrummet utan gav lik-
bärarne det beskedet, att de kunde komma igen om tre da-
gar — ifall de då behövdes. Det gjorde de inte. Tack vare
sin hustrus resoluta ingripande hade »den döde» räddats
från att bli levande begraven. Norselius, som med tiden blev
rådman, levde ända till 1875, då han avled vid 73 års ålder.

Om koleratiden i Jönköping har Värendsskildraren Hyl-
tén-Cavallius berättat i sina levnadsminnen. År 1843 pas-
serade han staden på väg till Uppsala för att avlägga
studentexamen och »anlände till Jönköping på en vacker,
solvarm augustidag. Staden låg täck och solbelyst mellan
sina blåa vatten; bergen däromkring stodo klädda i den yp-
pigaste grönska, och vid åsynen av detta tjusande landskap
anade vi föga, vilken hemsk fiende som nära nog samtidigt
med oss hållit sitt intåg över ”Västra förborgen” genom ”val-
vet” inom den gamla fästningens övergivna vallar. Men vi
skulle snart erfara det, ty då vi stigit av vid torget och in-
trätt hos assessor Björkman, där familjen just satt vid mid-
dagsbordet, voro de första ord, som nådde mitt öra, ett liv-
ligt samtal, vari yttrades om någon avliden, att ”han var
alldeles blå i synen”. Man talade om koleran, som just i dessa
dagar utbredde sig över staden för att där rasa häftigare än
på någon annan punkt i hela Europa.

Den eljest så glada och vänliga staden erbjöd under dessa
veckor en hemsk anblick. Solen strålade från en alldeles
molnfri himmel ned på de heta gatstenarna; luften var brän-
nande och kvalmig såsom i Ostindien, gatorna lågo öde,
och själva sparvarna voro försvunna. Ingen lantbo vågade
sig in i den förpestade och åt döden invigda staden; och det
enda liv, som rörde sig på dess gator, var prästerna, som
gingo omkring för att utdela sakramenten, läkarne, Ssom Sprun-
go omkring till de döende, sjukvagnarna, som förde de sjuka
till sjukhusen, och likvagnarna, som bortförde de döda.
