220 EN KONUNG SOM SAMHÄLLSOMSTÖRTAPE.

Eders kungl. Maj:t såsom en nådig konung lärer låta sig
behaga att giva sina ständer därav part,! eftersom det
dem alla i gemen angår, men man skyndade att tillägga:
»dock intet så att ständerna sådant måge eller böra föreskriva
Eders kungl. Maj:t, utan hava de att förvänta't av Eders
kungl. Maj:ts eget nådige behag, när och huru Eders kungl.
Maj:t det gott finner, på det de således måge få tillfälle, om
Eders kungl. Maj:t så nådigst behagar, i underdånig-
het såsom trogne undersåtare med sine oförgripelige
tankar att inkomma utan någon förmätenhet och
utan det ringaste förfång uti Eders kungl. Maj:ts
rätt och höghet».

Efter mottagandet av detta aktstycke lät konungen ge
de ofrälse stånden och rådet del av både detta och sin egen
skrivelse, och han erhöll deras instämmande i den uppfatt-
ning adeln uttalat. Så hade svenska riksdagen — utan att
den egentligen åsyftat det — avhänt sig sin lagstiftningsrätt.

&

Ödmjukt hade riksens ständer böjt sig för den kungliga
viljan, och Karl visste skaffa sig garantier för att det så skulle
bli även i framtiden. Den tillfälliga anledningen togs av den
diskussion, som vid samma riksdag fördes om konungens för-
slag att ordna rikets styrelse för den händelse han fölle ifrån,
innan tronarvingen blivit myndig. Överläggningarna därom
väckte till liv minnet av det öde, som drabbat hans faders
anordningar för en blivande förmyndarregering”?; och han för-
klarade sin vilja vara, att ett ständernas utskott skulle gå
igenom protokollen från 1660, 1664 och 1672 års riksdagar,
samt att därur skulle utplånas allt, som talats mot Karl X:s
testamente.

Läsningen vidtog och fortgick under flere dagar. När den
var avslutad, kallade Karl upp utskottets ledamöter till slot-
tet och höll till dem ett tal av innehåll, att såsom av ridder-
skapets och adelns protokoll framgick, hade några av stån-
dets ledamöter »fört svåre och obetänksamme tal» mot hans
Herr Fader, och han hemställde till ständerna, huruvida de,
som så talat, kunde anses för »redlige patrioter.

1 Giva del därav. — ? Se sid. 97.
