ERIK GUSTAV GELJER. 307

Det var, medan såren efter Finlands förlust ännu blödde,
som Geijer började sin lärarbana. Nu ville han förverkliga,
vad han lovat som ung göt. Han ville göra sitt för att rycka
upp sina landsmän ur bedövning och missmod, han ville
med historiens vittnesbörd visa dem, vad deras förfäder kun-
nat bära utan att digna. I sin historiska lärargärning såg
Geijer en fosterländsk uppgift. Fulla av kraft och märg
voro de föreläsningar, vari han skildrade vårt folks öden; hans
tal bars av en hänförelse, som oemotståndligt ryckte åhö-
rarna med. Den unge föreläsaren, som i vanliga fall icke tog
sig synnerligen ut, växte under behandlingen av sitt ämne och
blev »manligt stark, nästan vacker,. »Det är en ovanlig man,
vår vän Geijerlb» utbrister en gammal man, som åhörde hans
första föreläsningar, den historiskt och litterärt starkt intres-
serade förre ministern i Köpenhamn Gustav d Albedyhll.!
»Denna manliga kraft och denna innerliga ömhet! Denna djupa
och tillika ljusa blick, detta säkra och omfattande omdöme,
denna vishet och denna oskuld! Och sedan denna ovanliga
förening av poesi, musik och tecknekonst hos denna gudarnes
gunstlingl!»

Vemodet förblev ett genomgående drag i hans diktning. Aldrig har
resignationen funnit ett mera äkta, mera gripande uttryck än slut-
strofen i hans dikt »Ödmjuker erb:

»Ödmjuker er, när livets glädje rymmer,
när ärans lusteld en gång slocknar ut;
ödmjuker er, när levnadsdagen skymmer
och sista blomman dör för er till slut!
Ödmjuker er, när ungdomshoppet sviker,
när himlens tuktan drabbar mer och merl
När sista stjärnan från er himmel viker,
så varen glade och ödmjuker erl»

Mest populär blev Malmströms diktcykel »Angelika», där versens
smältande välljud påminner om Stagnelii skaldskap. Dikten är be-
själad av ett barndomsminne av en liten lekkamrat, som han åter-
såg såsom en skön sextonårig ungmö kort före hennes död.

Bernhard Elis Malmström var ej femtio år fyllda, då han plöts-
ligt vid midsommartid 1865 avled av blodstörtning. På hans skriv-
bord låg ett papper, där han kort förut nedskrivit dessa ord:

»Ack, vad livet är kort! Jag tyckte i går jag var yngling.
Länge jag drömde i natt, gubbe jag re'n är i dag.»

1 Se bd VII: 368.
