NORDMANNALIV. 69

utvecklats ur germanernas bruk att doppa det nyfödda bar-
net i rinnande vatten. Denna sed, som säkerligen upp-
kommit av hygieniska skäl, förekommer hos flera naturfolk.

&

Barnen i Norden gjordes tidigt förtrogna med faror och
strider, de härdades med arbele samt idrotter, som krävde
mod och sinnesnärvaro. Flerstädes i bygderna funnos lek-
vallar, där ungdomen samlades till idrottstävlingar, så-
som bollspel, vilket dock allra helst idkades på is, dragkamp
och broltning.

Om en berömd simtävling förtäljer en isländsk saga föl-
jande,. När den store isländske idrottsmannen Kjartan
Olavsson en gång under ett uppehåll i Norge gick utmed
Nidån, såg han några män där roa sig med simning. Sär-
skilt utmärkte sig en bland de badande framför de andra.
Kjartan kände längtan efler att pröva simstyrka med honom.
Han störtade sig i ån, tog tag i mannen och höll honom
länge under vattnet. Men så snart han låtit honom komma
upp igen, fick han pröva på annat, ty den starke simmaren
drog nu ned honom, och så länge tumlade de bägge om nere
i djupet, att Kjartan var nära att giva upp andan. De kom-
mo emellertid åter upp. Men då talade de icke ett ord med
varandra, utan döko snart nog för tredje gången ned i vattnet.
Nu voro de ännu längre därnere, så att Kjartan började
känna fruktan för hur den leken skulle komma att avlöpa.
När de emellertid åter voro uppe på ytan, simmade de om-
sider till land; och under det samtal de därunder förde
fick islänningen veta, att den för honom okände mannen var
ingen mindre än konung Olof Tryggvason — sin tids stör-
ste idrottsman.

Även hoppning övade man, helst iklädd rustning. Sålunda
tävlade man i halsbrytande hopp från höjder och i dristiga,
äventyrliga språng över gravar och åar, över hästar, männi-
skor och andra föremål.

Ett av de ståtligaste hopp, sagorna ha att omtala, var det.
som islänningen Skarpheden en gång gjorde, då han i full
rustning och med sin yxa Stridstrollet i högsta hugg for över
den 7 meter breda Markarfljots vatten, och det oaktat bräddar-
