DEN MÄRKLIGASTE RIKSDAGEN UNDER VÅR STORMAKTSTID. 195

riktigt väl beställt med endräkten inom rikets främsta stånd.
Lågadelns män, som icke ägde några stora gods, hade blott
sina löner som ämbets- och tjänstemän att leva av. Det blev
just de, som närmast drabbades av de högadliga förmyndar-
nes vanvård av rikets penningväsen. Bittert harmade dem ock
grevarnes fordringar att, oavsett ålder och ämbete, vid offent-
liga och enskilda samkväm ha försteget framför andra adels-
män. Det kunde ju ej annat än betecknas som oförsynt, när
bördsstolta grevliga och friherrliga spolingar, som ej voro
torra bakom öronen, kommo med anspråk på att både i sta-
tens tjänst och i umgängeslivet ha försteget framför gamla äm-
betsmän, som grånat i sina värv.! Man kunde få höra dem
pocka på att vid »likprocessioner» och andra tillfällen gå före
gamla berömda generaler, sådana som Rutger von Ascheberg.
Denna -företrädesrätt påstodo de att deras förfäder köpt åt
dem med sitt blod.

Ej att undra på att de sålunda förfördelade kände det, så
att en kan vräka värjan i den andra», såsom orden en gång
föllo på riddarhuset vid diskussion om denna fråga.

När en gång på 1660 års riksdag en adelsman talade så vac-
kert om forna tider, då inga rangtvister funnos utan alla av
ridderskapet och adeln »slevde endräkteligen och roligen till-
sammans som systrar och bröder,, förstördes intrycket av de
hjärtevinnande orden genom en nittonårig greve Oxenstierna,
som »något nesligen» yttrade, att han icke ämnade ge någon
landshövding försteg före sig. Det fanns emellertid de, som
försökte lära ynglingen veta hut och läto honom få höra, »att
han först skulle bli en karl och resa dit blykulorna vanka,
förrän han sådant barnsligen talar».

En gång hände det den gamle, om riket högt förtjänte ge-
neral Helmfelt, som ärofullt deltagit i Sveriges krig alltsedan
Lennart Torstenssons dagar, men vars fader varit sendast
borgmästare i Stockholm, att han blev utmanad av en stryk-
täck greveyngling, därför att generalen vågat gå före greven
i en likprocession. MHelmfelt vände sig då med milt över-
seende till dem, som framförde utmaningen, med orden: »Jag
ber herrarne förmana ynglingen att han håller sig stilla. Jag för
min del har så ofta slagits mot riksens fiender och har därav så
trälgångna? händer, att jag i dem ej mer känner någon klåda.»

! Ifr Bd III: 466. — ? Hårdnade, med valkar 1.
