332 EFTER HEMKOMSTEN.

Maj:t, själv tredje, emot oss och gav oss mod.» Vid solned-
gången, när svenskarne hunnit så långt, att nedstigningen
från bergstrakten skulle börja, fingo de syn på norska trup-
per, som voro lägrade kring sina eldar nere på slätten vid Ide-
fjorden. Då gav konungen befallning, att så snart svenska
avantgardet kommit ned på jämn mark, skulle fältmusiken
börja blåsa och fortsätta därmed långt in på natten. Så
ryckte svenskarne långsamt ned utefter den besvärliga klipp-
vägen »under en högt och vida gällande puke- och trumpete-
klang» och lägrade sig på en gård vid en vik av Ide-
fjorden. »Det var en farlig och orolig natt; farlig, ty fienden
hade kunnat taga oss bort såsom råttor i en fälla, om han ve-
tat, huru få vi voro; orolig, icke allenast av puk- och trum-
petandet, som till oss hördes ifrån fjället med starkt eko,
utan ock av kontinuerligt kanonerande åt oss ifrån fästningen,
varifrån en sandås skilde oss — ty gingo alla styckekulor över
oss ut på fjorden och dränkte sig genom isen med ett fase-
liget råmande. Vid midnattstid gick månen neder. Det blev
mörkt såsom en säck omkring oss. När det tycktes vilja da-
gas, begyntes med hovpukorna, som voro väl stora och av
silver, och med trumpeterna att givas tecken till marsch.
Konungen, som hade i mörkret besökt de ankomna troppar,
hördes bredvid oss ropa marsch. Drabanterna med liv-
skvadron stego till häst och marscherade.»

Men fienden hade under natten brutit upp och dragit sig
tillbaka över Tistedalsälven.

Svenskarne fingo Karl XII:s order »på gambla maneret att
gripa an fienden utan att räkna, om fienden är starkare eller
svagare, och allt bara med värjan i näven bryta igönoms.
Men norrmännen fullföljde i södra Norge samma taktik som
mot Armfelts trupper vid Trondhjem, att icke låta det kom-
ma till något avgörande fältslag, ty då skulle de erfarna sven-
ska härförarne med en kärna av gamla övade krigare till stöd
för de nyuppsatta trupperna säkerligen fått övervikten. I stäl-
let veko försvararne överallt nästan utan svärdsslag för att
samla motståndet kring de fasta platserna. Inom några da-
gar var landet öster om Glommen så när som på Fredriks-
hald och Fredrikssten i svenskarnes våld. Men Karl var denna
gång besluten att icke lämna fästningen i sin rygg med risk
att bli avskuren från hemorten och få sina förråd plundrade,
