186 ISLÄNDSKA ÄTTSAGOR.

varder du dräpt här i landet, och det är tungt att veta för
dem, som äro dina vänner.»
Gunnar svarade, att han visst ärnade hålla förlikningen.
Han red hem och förtalde den. Ranveg, hans moder, me-
nade det vara gott, att han drog utomlands; under tiden
kunde hans fiender träta med någon annan.

Gunnars fall.

Denna samma sommar foro många av Islands bästa sö-
ner utomlands. Med en av dessa skulle Gunnar och Kolskägg
segla ut för att, såsom domen lydde, bliva borta i tre år.

När skeppet i det närmaste var segelfärdigt, red han till
sina vänners gårdar för att säga farväl. Dagen efter gjorde
han sig tidigt redo till färden och sade till allt sitt folk, att
han nu red bort för att aldrig vända tillbaka. Man tog det
tungt men hoppades dock, att han en gång måtte komma
igen. Då han var redo med allt, tog han hjärtligt avsked
av envar bland sitt husfolk, och alla följde de honom ut. Han
satte spjutyxan i marken, svängde sig upp i sadeln och red
bort med sin broder Kolskägg.

De redo ned mot sjön. Då snavade Gunnars häst, och han
for av. Han kom att se upp mot liden och Lidarände gård
och utbrast: »Fager är liden, och aldrig har den synts mig
så fager förr — åkrarna vitgula och ängarna slagna Hem
vill jag åter rida och ingenstäds fara.»

»Gläd icke dina ovänner med att du bryter ditt ord», sade
Kolskägg.

»Jag far icke», svarade Gunnar, »och jag ville, att ej heller
du fore.»

Men Kolskägg sade: »Varken nu eller annars vill jag bryta
mitt ord. Säg min moder och mina fränder, att jag aldrig
ärnar se Island åter, ty jag kommer att få budskap om din
död, broder, och då är det intet, som drager mig hit tillbaka.»

Så skildes de.

Gunnar red hem till Lidarände. Kolskägg red till skep-
pet och lämnade Island.

Hallgerd tog glad emot mannen, när han kom hem, men
hans moder, Ranveg, som bodde hos sonen, sade ej mycket.
Han stannade hemma och hade ej många män omkring sig.
