492 KARL IX.

Göteborg. Nu blevo klagomålen över svedjandet allt hög-
ljuddare, och till sist beslöts på 1638 års riksdag, att allt
svedjande i Bergslagen skulle vara förbjudet. I enlighet där-
med befallde regeringen landshövdingarne förhindra det
missbruket, att »en stor hop förrymda finnar och annat löst
parti förmedels stora svedjefall utsuga och helt fördärva
många sköna och nyttiga timmerskogar, kronan till icke
ringa avsaknad. Så kom, år 1641, regeringens order till
landshövdingarne i Bergslagen att bränna finnarnes kojor
och pörten samt taga grödan ifrån dem, så att de nödgades
ge sig ut ur skogarna.

Nu blev det synd om finnarne. De klagade, att de voro
fågelfria, så att envar kunde saklöst skjuta ned dem. I Värm-
land uppstodo på sina ställen verkliga småkrig mellan sven-
skar och finnar, varom sägnerna än i dag ha mycket att för-
tälja. Det hände därvid mer än en gång, att svenskar utan
vidare slogo ihjäl finnar, som de träffade på. Men ingalunda
var det alltid den svenska befolkningen, som avgick med
segern; ty finnens lodbössa var säker, och var hans hämnd-
begär väckt, så aktade han å sin sida ett människoliv ringa.

Trots alla åtgärder mot svedjebruket fortlever emellertid
detta i Värmlands finnbygd ända in i våra dagar, åtmin-
stone i Jösse härad, men naturligtvis bränner man ej längre
den stora värdefulla skogen utan blott yngre lövskog.

Finnarne ansågos i hög grad trollkunniga, och åt denna
uppfattning gåvo de näring genom att använda besvärjel-
ser för att bota sjukdomar, skydda boskapen för rovdjur
och få fiskelycka. Stulna saker ansågos de kunna skaffa
till rätta, men de voro ock misstänkta för att kunna på
långt avstånd överföra sjukdomar på människor och djur.
När Viksjöfinnarne i Ångermanland kommo i tvist med
Ljustorpsborna om fisket, trollade de så, att fisken varken
bet på krok eller lät fånga sig i nät.

En i Sverige vida beryktad finne var Kristofer Havuinen
eller Lång-Kristofer, som han brukade kallas, »en arg och
