742 FRÅN ALT-RANSTÄDT TILL PEREVOLOTJNA.

den ojämförligen värst drabbat infanteriet, hade detta vapen-
slag så betänkligt försvagats, att någon ny offensiv icke var
att tänka på, förrän man fått förstärkningstrupper. Till
dess gällde det att söka rädda återstoden av armén.

De våras reträtt gick söderut på högra stranden om Vorskla.
Om de ginge över floden, skulle de komma in i en trakt,
där det, såsom Lewenhaupt skriver i sin berättelse, låg flere
kosackiska småstäder, i vilka armén kunde förse sig med
proviant. Generalen beräknade också, att man efter 10—12
dagars marsch skulle kunna rädda sig till Perekop »uti
Krimska Tartarietos. Och att komma över Vorskla var icke
svårt. Vid dess nedre lopp funnos tre övergångsställen, där
man »kunde mycket väl rida genom» för att använda Lewen-
haupts ord. Han tillägger också: »Hade vi tagit denna
vägen, så hade icke allenast trupperna utan ock artilleriet
och bagaget väl kommit igenom, och fienden hade intet läng-
re efterföljt oss.r

Olyckan var emellertid, att ingen ledande kraft nu längre
tog hand om armén. Redan på aftonen av Pultava-dagen gled
befälet åter ur den sjuke konungens händer. Naturen tog
ut. sin rätt, sårfebern omtöcknade även detta underbart klara
huvud och förlamade hans järnvilja. Karl hade icke längre
något medvetande av vad som passerade. När man kom
fram till första övergångsstället, var konungen enligt Gyl-
lenkroks uppgift »helt utfatigerad> av sårfebern i förening
med själsspänningen och den senaste dagens kroppsliga an-
strängningar. När hans sår blivit omsett, somnade han ge-
nast. Det var strax före daggryningen den 29 juni.

Men vilan blev kort. Det kom ett rykte, att fientliga trup-
per voro synliga. Då gick hovintendenten Diäben och väckte
konungen med underrättelsen, att ryssarne tycktes vara i
annalkande, och att man måste fortsätta marschen, såvida
det var förenligt med Hans Maj:ts vilja.

Utmattad som Karl var, svarade han blott: »Ja, ja, Däben,
gör som I villb» Ett sådant svar, riktat av Karl XII till en
person, som ej hade något befäl vid armén, är så stridande
mot konungens chefsnatur, att man, som Stille anmärker, får
det intrycket, att det är en halvt medvetslös man, som full-
komligt passivt svarar sin omgivning: »Gör som I vwillls

Det blev under sådana förhållanden ingen fråga om att vid-
