214 ÖRLIG, PEST OCH HUNGERSNÖD.

inte nöjde sig med vanlig husmanskost utan ständigt lågo
i träta med sina värdar. Från olika landsändar inlupo kla-
gomål över hur de huserade i kvarteren. Så heter det från
Östergötland på hösten 1713, att de där förlagda trupperna
under sin sysslolöshet vande sig vid »allehanda liderligheter»,
särskilt stöld. Och endast sällan kunde tjuven ertappas och
det stulna återfås, »ty», heter det, »de hålla så med varannan,
att man intet kan få någon rätt efterrättelse av dem, helst
de tala finska och annat brutet mål, som intet många förstår».
Allmogen hyste, sades det, större fruktan för slika gäster, sän
om det vore själva fienden, förty de bliva icke allenast hotade
med eld och brand, slagne och drevne utur husen, utan där
någon dräng eller pojke är, får han för deras våldsamheter
intet bliva vid gården och arbetet».

Riksdagsbesvären från Oxie, Skytts och Vemmenhögs
härader i Skåne år 1713 ge följande vackra bild av hur så-
dana bålda krigare kunde fara fram mot sina kvartervärdar:
»De nöjde sig icke med husmanskost utan tvungo värden att
undfägna dem och deras inbjudna kamrater med sin bästa
mat samt öl och brännvin. Och när förrådet tog slut, miss-
handlades värden, tills han förmåddes att avyttra sina lös-
ören för att skaffa ny välfägnad.»

Genommarsch av krigsfolk medtog också hårt böndernas
lilla mat- och foderförråd, och den därmed följande skjuts-
ningsskyldigheten både ansträngde dragarna och drog ar-
betskraft och tid från jordbruket. Ej sällan blevo hästarna
så hårt ansträngda, att de stupade eller fördärvades.

Vad landshövdingerapporterna förtälja om tillståndet i
landet.

Ett kraftigt språk om tillståndet i landet tala en hel rad av
rapporter från landshövdingarne, isynnerhet under den stora
ofredens sista år. Redan år 1700 befarade landshövdingen i
Kopparbergs län, att största delen av allmogens obetalta
skatter icke skulle kunna indrivas. Men han tillade: »Dock
felas dem intet på hug och lust att tjäna Eders kongl. Maj:t
uti det de kunna komma till väga med, det jag särdeles kan
berömma dem för, förnämst dalkarlarne, som alltid äro de
villigste.» Följande år kunde han inberätta, att enligt krono-
