ENGELBREKT OCH DALKARLARNE. 445

hans sista mera betydande handling som svensk konung.
Ty nu brast åter tålamodet i landet, och på en ny riksdag i
Arboga uppsade svenska folket honom tro och lydnad år
1436. Herrarne, som voro avundsjuka på folkledaren Engel-
brekt, lyckades få styrelsen ordnad så, att denne fick
dela makten ied en rik och förnäm ädling, den unge Karl
Knutsson Bonde.

Konung Erik blev snart avsatt även i Danmark och Norge.
Han slog sig ned på Gottland, levde av sjöröveri och gjorde
sina forna undersåtar mycken skada. Till slut blev han
dock fördriven från sitt rovnäste av svenskar och danskar.

Engelbrekts alla mödor för Sveriges rike tärde på hans
krafter. Han var sjuk och svag, då han på Örebro slott fick
kallelse till en överläggning med rådet i Stockholm. Men
ingenting fick hindra honom. I sällskap med sin hustru och
några tjänare skulle han färdas över Hjälmaren i båt, förbi
Göksholm. Ägaren till detta slott, riksrådet Benkt Stensson
Natt och Dag, hade varit i tvist med Engelbrekt men besökt
denne strax före avresan samt lovat honom frid och säkerhet.
Vi låta nu Rimkrönikan förtälja:

>Engelbrekt mente, de skildes såta,!
och tog sig ej till vara

utan tänkte till Stockholm fara
och lät båtar redo göra

och sig självan till stranden föra.
Ej mer kraft hade han då: i
han lät sig lyfta till häst och frå”.
I båten lät han lägga sig

och vaktade sig för intet svek.
Tätt vid Göksholm for han fram
till den närmsta holmen han där fanna.
Där lät han föra sig till landa

och fruktade för ingahanda

utan trodde på den säkerhet,

herr Benkt hade honom tett.

En liten eld han där uppbötte,?

! Förlikta. — ? Uppgjorde.
