Till det heliga landet!

P /l OT slutet av 1000-talet grepos sinnena inom kristen-

heten allmänt av hänförelse för tanken att erövra det

heliga landet från hedningarne. Förut hade stora
skaror av pilgrimer brukat vallfärda till Palestina för att bedja
vid Jesu grav och de platser, där han lidit. Men nu kom bud-
skapet, att Jerusalem blivit intaget av turkar, som plundrade
pilgrimskaravanerna och vägrade dem att besöka de heliga
platserna. Då sammankallade påven ett stort möte i Frank-
rike. »Skola vi tåla», utropade han, »att se i rövarhänder det
heliga landet, den plats där Kristus led för våra synder, gra-
ven varur han uppstod, fridens berg varifrån han uppsteg
till himmeln? Nej! Dragen ut till Jerusalems befrielse, om
I älsken eder själ, och köpen er så lösa från edra synder, ty
Gud vill det .. .» — »Gud vill det! Gud vill det!s ropade
alla med en mun, och tusenden trängde sig fram till påven
för att mottaga ett invigt kors av rött tyg att fästa på axeln;
därav kallades deras färd för korståg.

Hänförelsen smittar med otrolig fart. I hundratusental
strömma höga och låga tillsammans, brinnande av tro och
iver att befria den heliga graven. De draga I väg, män
och kvinnor och barn; hela byar utvandra, och som gräs-
hoppsvärmar fara folkhoparna bort. Alla vägar äro fyllda
av korsriddare och pilgrimer; de trängas 1I härbärgena, på
skeppen, i karavanerna. Tusenden och åter tusenden duka
under för hetta, törst och alla slags umbäranden. Fruk-
tansvärt härjas deras led av pestsjukdomar, och på havet
jaga sjörövarne dem likt rovgiriga hajar och bortföra många
I slaveri. Men fram skulle de som blevo skonade för sotdöd
och slaverli, och efter underverk av tapperhet återtogo kors-
fararne till sist den heliga staden.
