PER HALLSTRÖM. 585

trodde sig vara ung, att hon blott då och då kände smärtan,
utan att veta vad det var, men att hon njöt av kylig doft
och guldgrönt ljus mellan tindrande löv, jublade att känna
marken fly under fötternas tramp, att hon tyckte sig bäras

Per Hallström.

fram mot något stort, något väntande. Hon var vacker,
Blacken, driven fram i kapplopp av döden.» Det vilar något
sublimt över skaldens bild av det döende djuret med de
klara, sorgsna ögonen oavvänt riktade mot den sjunkande
