566 REALISMENS OCH NATURALISMENS GENOMBROTT.

sådana som det ofta citerade »en långskankspojk i en kort-
bensbyxw» ur dikten »Beväringa» eller i dikten »Skogsrån»,
detta mästerverk, där huldran tittar fram trolsk och vild
som aldrig förr i svensk dikt:

»Hon var ungtallsmidig och enstamvig,
och hon skepade, snodde och vrängde sig
som en orm, på en lie trädd,

så Kalle i Dalen blev rädd.

Och hon råbocksprang, gjorde lokattbukter
och trollpackskonster och sattygsfukter
och stod bak en furustam

och glyste och gluttade fram.»>

Och vilken mästare i själva rytmens musik är han intel!
Man riktigt hör, hur långsamt och knaggligt det går för
Jonte och Brunte:

»De kommo från ängen,
och Brunte var hästen,
och Jonte var drängen,

som tjänte hos prästen,
och gammal var Jonte,

och gammal var Brunte
och stocklat för resten.»>

Vilken härlig humor i teckningen av »Våran prost», som
sär rund som en ost
och lärd som själva den onde
men gemen likväl
och en vänlig själ
och skäms ej, att far hans var bonde.»

En ypperlig typ av svensk seghet har Fröding skapat i
och med Lars i Kuja, som sliter och släpar tillsammans
med sin gnidiga käring på en stenbunden jordlapp.

»Och länsman kommer och länsman tar,
och Lars han sliter och Stina spar,
och fast han knappt äger skjortan kvar,
så tror Lars i Kuja på bättre dar,

så ock Lars i Kujas käring.>

Till Frödings dråpligaste bildgalleri höra också gräl-
makarne »Jan Ersa och Per Persa» som aldrig höllo fred
med varandra, och »Skojarne» i Kattebohult.

»De sitta där hemma i Kattebohult
och sköta sitt lönkrögeri,

och alltid är huset av rackare fullt;
det hörs, när en går där förbi.
