DANSKA KRIGET 1709--1710. 37

mig till, arme karl! Om din pappa ej kan nu hjälpa mig, är
jag förlorad.»

Visserligen blev det en tröst för honom, att Karl XII be-
fordrade honom till överstelöjtnant, men det var dock först
som regementschef, som han skulle kunna leva på sin tjänst.
»Vore det än ett regemente i själva Lappmarken», skulle han
taga emot det, yttrade han. Men när utsikterna till befordran
i Sverige alltmer förmörkades, skrev han vemodigt till hustrun,
att finge de blott leva tillsammans, vore han nöjd, även om
det skulle ske i indiansk tjänst. Han började allvarligt tänka
på att överge Sverige och gå i främmande krigstjänst. vÄr
någon på jorden olyckligare än jag», utbrister han, »som
måste skiljas från mitt käresta av armod, där dock hela
världen mig inbillar, att jag har meriter?»> Och en annan
gång ger han uttryck åt sin klagan över att hustrun och han
antingen måste leva skilda och i oro för varandra, eller ock,
om de voro tillsammans, »vinslas! efter födan».

Ej långt därefter var han överste — men icke i svensk
utan i kejserlig tjänst. I det första brev, han nu skrev till
hustrun, meddelade han henne den glädjande nyheten redan
genom själva överskriften, som han roade sig med att låta
gå i den högre stilen: »Högvälborna Fru Grevinna, högtärade
Fru Överstinna.» Under sin krigstjänst i den kejserliga armén
knöt Magnus Stenbock förbindelser med flere tyska furste-
hov, och särskilt blev han en gärna sedd gäst hos lantgreven
av Hessen, som erbjöd honom en mycket förmånlig tjänst.
Stenbock ville dock ej släppa hoppet på att få anständig
bärgning i sitt fädernesland. År 1697 gick också detta i upp-
fyllelse. Han fick då glädja sig åt en fullmakt som överste
och kommendant i Wismar, en post, som två år senare ut-
byttes mot chefskapet för Kalmar regemente och efter ytter-
ligare ett år för Dalregementet. Länge skulle det ej dröja,
förrän den unge översten fick tillfälle att visa, vad han
med sina dalagossar kunde uträtta.

Under sina föregående fälttåg hade han lärt sig sätta värde
på den svenske soldaten. Han hade gjort den erfarenheten,
att svensken som krigare var den tyske soldaten överlägsen
i både mod och anfallslust. I slaget vid Narva utförde han
med sitt Dalregemente stora ting, och på morgonen efter

1 Kvida, jämra sig.
