HERTIGEN OCH RÅDET BLI FIENDER. 449

regent och föreståndare uti konungens frånvaro och ingen
annan. Och allt detta vilja vi hålla och manligen hjälpa att
befrämja, så mycket oss möjeligt är.”

Men västgöta-, östgöta- och smålandsadeln och andre junk-
rar ville intet samtycka därtill utan begärde uppskov till
klockan 3 samma dag. Och somlige ville intet gå in uti
salen utan stodo utanför dörren; och de, som inne voro,
gingo på andra sidan och sade nej därtill. Och en, benämnd
Hans Åkesson Soop, steg fram till fursten, talte för de andra
och sade, att han intet ville råda hans furstliga Nåde att
göra några tåg hit eller dit i landet; och icke tillkomme det
hans furstliga Nåde på konungens vägnar.

Då svarade hans furstliga Nåde: ”Drag då du åstad! Och
efter du äst en förfärligt stor och långer karl, får jag gå och
skyla mig bakför dig, ty jag ser väl så gärna tio pilar uti
dig som en uti mig.” Och allmogen i salen log däröver och
sade: ”Fickst du svar?

Sedan sade hans furstliga Nåde: ”Menar du, att jag skall
åse mitt fäderneslands fördärv, att den ene efter den andre
så uppsätter sig mot mig? Eller vad för fullmakt haver du
därpå att förbjuda mig värja riket för förrädare? Han sade:
”Konungens.” Hans furstliga Nåde sade: ”Låt mig se det!
Då talle han annan strunt. Hans furstliga Nåde sade: ”Du
vet aldrig, vad du bjäbbar, och de andre, som med dig äro.
Gån bort ifrån mig! I haven begärt uppskov; låter eder där-
med åtnöja! Det de ock gjorde.

Den 13 augusti, när klockan slog 9, kom åter fursten in i sa-
len, där alla ständerna voro samlade, och lät uppläsa beslutet,
som ständerna underskrivit utom adeln. Då frågade fursten
adeln: ”Haven I icke underskrivit Söderköpings och Arboga
beslut? De sade jo. Sade fursten: ”Viljen I då icke giva
edert namn härunder?” Sade de: ”Vi menade, att det hade
varit ett nytt beslut', och föregåvo, att det skulle vara emot
konungens och deras ed. Då svarade fursten: ”Så menen I,
att jag vill göra något emot konungens och ständernas ed?”
och yrkade äntligen svar på punkterna. Svarade Hans Åkes-
son och de andre, bådo, att hans fursteliga Nåde skulle ur-
säkta dem, att de så dristeligt svarat hade. De hade icke
gjort det uti någon ond mening utan för hans fursteliga
Nådes bästa, att honom icke skulle vederfaras någon skada
