188 KARL XIII:S OCH KARL XIV JOHANS TID.

såsom vatten- och brödstraff, schavottering och spöstraff.
Om dödsstraffet yttrar han år 1844: »Jag tror på statens plikt
att verka för sin höga bestämmelse till släktets förädling,
icke med uppfostran för några få, som giva sig namn av bil-
dade, och med bilor för de andra, som kallas den råa massan,
utan med en levande, oskrymtad och från mannamån fri-
gjord människokärlek för alla. Jag tror på en i det tysta
oavbrutet framskridande seger, icke av det onda utan av
det goda, i trots av alla reaktionära krafters motstånd. Med
denna övertygelse går jag i graven, fullt förvissad, att döds-
straffen icke i något samhälle med verklig kultur skola ett
halvt sekel överleva mig.

Men så fast min tro i denna del är, har jag likväl icke den
förmätenheten att vilja göra den till lag för andra. Då mäng-
den av mina landsmän, såvitt jag haft tillfälle att inhämta,
anser dödsstraffen för alldeles nödvändiga i närvarande tid,
har jag icke vågat på min enskilda övertygelse grunda ett
förslag till uteslutande av dessa straff ur den nya lagbok,
som nu är i fråga.» Så talar en verkligt frisinnad ande.
För det närvarande ville Richert nöja sig med den re-
formen, att i de fall, där dödsstraff föreskrevs i lagen, skulle
efter orden »miste livet» insättas: »eller straffes med fängelse
ej under tolv år och ej över tjugu år».

För övrigt var Richert fylld av reformnit för att göra la-
garna folkliga och lättfattliga. Allt »juristeri> var honom
förhatligt. Snart var han själen i den nya lagkommis-
sionens arbeten, och i 1864 års strafflag, som utfärdades kort
efter hans död, vunno hans allmänna principer inom brott-
målslagstiftningen en avgörande seger. Men på den nya
civillagen vänta vi ännu. Tålamodsprövande blev det för
en sådan entusiast för framåtskridandet som Richert att
bevittna den bedrövliga historien om hur hans lagförslag
från riksdag till riksdag släpades genom kommittéer, utskott
och ständer — »nio varv gatlopp genom 300 man», såsom han
bittert skämtande kallade det — och överallt möttes av de
obotfärdiges förhinder. Särskilt gjorde justitiestatsminis-
tern, den trångbröstade byråkraten Mattias Rosenblad,
allt vad i hans makt stod för att förhala reformerna.

Två stora segrar vunno dock Richerts idéer även på civil-
lagens område: den ena var genomdrivandet på 1844 års riks-
