118 SVERIGE BLIR ANFALLET, MEDAN KONUNGEN ÄR BORTA.

brända. Endast 40 lyckas undkomma och bege sig i full
panik raka vägen hem till de svenska farvattnen.

Den strid, som dagen därpå uppstod mellan örlogsflottor-
na, kunde icke förändra situationen och blev för resten oav-
gjord. Där stod alltså Stenbock nu med en ofullständigt ut-
rustad här, utan tross och förnödenheter i ett utsvultet land.
Hans företag hade drabbats av ett dråpslag redan i början.
Visserligen stodo nu 10,000 svenskar under hans befäl på
tysk jord, färdiga att förena sig med de landsmän, som fun-
nos där förut, men genom förlusten av de oersättliga förråden
var deras stridsvärde högst betänkligt nedsatt, och alla und-
sättningsförsök från svenska moderlandet misslyckades. Till
på köpet hade under det långa dröjsmålet både Stanislavs
anhängare blivit skingrade och de väntade ryska hjälptrup-
perna under Menschikovs befäl hunnit rycka in i Pommern
samt förstärka fiendens trupper där med 20,000 man.

Slaget vid Gadebusch.

Så försvagad som den Stenbockska arméns anfallskraft
blivit genom förlusten av förråden, vågade generalen sig
åtminstone ej omedelbart på att rycka in i Polen. I stället
drog han sig in i hertigdömet Mecklenburg, där det fanns
golt om livsmedel. Men där höll han på att bli omringad av
flerfaldigt överlägsna danska, sachsiska och ryska stridskrafter.
Stenbock var dock icke den, som tappade modet. Genom
ett raskt anfall på danskarne, vilka stodo närmast, beslöt
han att söka bryta den järnring, som höll på att sluta sig
kring honom.

Den danska huvudstyrkan stod vid den lilla staden Gade-
busch under Fredrik IV:s eget befäl.

1 fyra dygn marscherade de svenska soldaterna natt och
dag i snöslask på leriga vägar för att komma till tals med
fienden. Blott några timmars vila fingo de då och då unna
sig. Då var det för var och en att kasta sig ner på den
fläck, där han stod, »antingen på en upplöjd och kokig åker
eller i bergklippors. Och sedan upp och marschera igen,
berättar löjtnant Munek vid Dalregementet i sin dagbok, »fast
senor och leder voro av köld så stela, att jag ibland måste
