STUDENTSKANDINAVISMENS BANÉRFÖRARE. 589

Slutraderna i hans »Romerska minnem» äro ock fyllda av
vemod:

sMen inom mig var mörkt, ty jag kände, jag lämnat för alltid
världens minnesrikaste stad, det eviga Roma.>

bö ” x

Den unge gluntsångaren hade tre är förut genomgått
en lika påkostande skilsmässa. Det var, då »magistern»
fick följa gluntens exempel och lämna sitt kära Uppsala.
Från ungdomens stad bar det rätt in i livets allvar.

Det var mest för brödfödans skull, Gunnar Wenner-
berg sökte det lektorat i Skara, som han då tillträdde, ty
vatt undervisa andra har jag aldrig varit särdeles förtjust
avs, anförtror han en gång en själsfrände. Till hans beslut
att ge sig in på den pedagogiska banan medverkade nog
också den ängslan, hans gamle far, prosten i Lidköping,
visade för Gunnars framtid i ekonomiskt hänseende. Sär-
skilt torde ett brev från fadern två år förut med funderingar,
som störde ynglingens vårfröjd, ha starkt medverkat till
hans beslut att snarast möjligt söka sig bärgning. Den gången
kände han sig emellertid sårad av den gamles bekymmer.
Hur pass starkt skäl ynglingen hade därtill må vara osagt,
eftersom prosten Wennerbergs brev ej mera finns i behåll,
blott Gunnars svar, som börjar: »Det sista brevet jag fick
hemifrån, nämligen Pappas, var ett i allo måtto för mig föga
fägnesamt. Jag kan gärna säga, att det var det första led-
samma brev, jag haft hemifrån, och smärtar mig mer, än
om jag fått höra någon av kära bekanta ligga för döden. —
Men vad som är skrivet är skrivet, och det kan ingen, åt-
minstone ej nu, hjälpa. Något egentligt svar på sitt brev
begär ej Pappa, och jag har heller intet att ge. Blott en ting
vill jag nämna, som kanske kan tala för mig.» Och så upp-
visar han genom jämförelser med andra, hur raskt han själv
bedrivit arbetet på sin avhandling.

»Pappa nämner vidare», skriver han, »att mina gynnare
kanslern och Atterbom nästa termin kanske ej fin-
nas. Om så är — som jag medger vore ledsamt —, så får väl
min disputation gälla vad den kan, och det har aldrig varit
