398 EN STORHETSTID FÖR VÅR ANDLIGA KULTUR.

färgämnet cochenillrött bereddes. Linneus var borta, då
kaktusen kom, och trädgårdsmästaren, som tog emot den,
ville göra väl och rensa bort ohyran. Det lyckades han också
göra så grundligt, att inte en enda larv blev kvar.

Så snart Linn&us kom hem, frågade han, om hans kaktus
var kommen, — »Ja då.> — »Fanns det några maskar på den?»
— »Ja, den var allt full med maskar, men Herrn behöver ej
vara bekymrad däröver, ty jag har redan rensat bort dem
allesammans.» — »Tacka dig näcken för ditt besvär; du har
gjort mycket illa med din tjänstfärdighets, svarade Lin-
neus. Så var det slut även med Linneus” förhoppning på
att kunna odla cochenill i Sverige. Missräkningen »rörde
honom så, att han fick migrän, en av de svåraste paroxysmer,
han känts.

För sin kära trädgårds skull fick blomsterkonungen också
förnöta alltför mycken tid och kraft på rena struntsaker.
Det kunde väl gå något så när an, att han skulle ha bekym-
mer med att skaffa de medel till trädgårdens underhåll,
vilka behövdes utöver universitetets anslag, och att han
skulle ha besvär med trädgårdsmästares och trädgårdsdrängars
anställning och avlöning; men att den store mästaren därtill
skulle behöva föra en seg kamp för att tillförsäkra trädgår-
den nödig gödsel, det tycker man var bra nog starkt. Den
akademiska gödselfrågan blev emellertid på sin tid föremål
för en massa skriverier. Gödseln producerades vid akade-
miska stallet, vars hästar användes för studenternas rid-
övningar. Spillningen hade alltid ansetts tillhöra universitetet,
och akademiska konsistoriet hade också bestämt, att den skulle
levereras till Botaniska trädgården för ett visst lågt pris.
Men så kom en trädgårdsmästare, som arrenderade kung-
liga träd- och humlegårdarna i Uppsala, och gjorde livet surt
för Linn&us. Han anhöll nämligen hos kammarkollegium
om att få disponera gödseln, och universitetskanslern till-
styrkte, att han skulle få hälften »såsom en oungängelig sak
för själva lustgårdem». Linné däremot visade, att meningen
härmed endast var att »driva kökssaker och förnämligast
meloner till salw, och lyckades sålunda rädda åt Botaniska
trädgården, vad denna behövde — resten skulle de kung-
liga trädgårdarna få.

Men slottsträdgårdsmästaren var envis. Efter ett tiotal
