RUNORNA. 97

moder». Ofta heter det om den avlidne, att han varit »en god
bonde», »en mycket god man» eller »en ypperlig kämpe».
Eller också prisas den avlidne för att ha varit »rådvis», »väl-
talig», »den konstfärdigaste av män» eller ha ägt andra fram-
stående egenskaper. »Han var bäst under himlemn», säga
två söner om sin hädangångne fader. På en runsten läses:
»Han var den gästfriaste av alla män i världen.» Om en an-
nan man heter det helt enkelt och okonstlat, att han »gav
god mat», och en uppländsk storbonde ger följande eftermä-
le — åt sig själv: »Han var frikostig med mat och vältalig.»

En driftig karl var utan ringaste tvivel den sörmlänning,
som av sin hustru fått följande eftermäle: »Han arla väckte
sitt husfolk.> Andra män prisas för att ha ökat sin egendom
och sina klenoder genom härfärder till främmande land. En
runinskrift slutar med dessa ord: »Ingen föder klokare son.»
En bonde i Salatrakten har rest en minnessten över »Oden-
disa, sin goda hustru. Ej kommer det en bättre husfru till
Hassmyra» — så lyder hennes eftermäle.

Då och då låta oss runstenarna bevittna ett sorgespel ur
livet. Många av de bortgångna ha stupat under vikinga-
färder. Andra har en våldsam död av annat slag ryckt bort
hemma eller i främmande land. Vid sjön Båven i Södermanland
står en runsten, som två bröder rest efter sin fader och
faster. Om fadern sägs: »Han drunknade i Båven. Hans
död vållar mycken sorg.» Därefter tillägges: »Gud och Guds
moder hjälpe deras själ» En man på Fogdö i Mälaren har
»funnit sin död vid badning». Halvvägs mellan Värnamo och
Huskvarna står vid landsvägen en runsten, som en son låtit
resa efter »sin fader, vilken männen nedhöggo med yxa inne
på hans gård». En närking har funnit sin död på den närbe-
lägna Vinö i Hjälmaren. Om honom heter det, att »så länge
han hade liv, kämpade han». Om en man från Aspö i Mälaren
berätltar en runristning, att han »blev dräpt på Gotland.
Därför lät han sitt liv, att hans folk flydde. De ville icke
hålla valplatsen mot fienderna.» En roslagsbonde har blivit
»svekfullt nedhuggen på Gotland». Om ett lömskt överfall
talar också den bön om hämnd, som läses på en runsten över
en uppländsk man: »Gud svike dem, som sveko honoml»

Stundom möta vi i stället för den dödes namn endast en
förbannelse över den som störtar omkull stenen eller flyttar
