370 EN VITTER STORHETSTID.

Utan att veta, vart det bar i väg, fördes skalden till värd-
anstalten, och när han väl fått situationen klar för sig,
sökte han med all makt komma därifrån. Han skrev till
sin hustru, att hans tillstånd bara skulle bli förvärrat ge-
nom att man på det här viset berövade honom friheten
utan att för övrigt alls bry sig om honom. Jessen hade
icke givit honom några medikamenter, ja osicke en gång en
åderlåtning eller iglars. Den sjuke förstod icke eller ville
icke förstå, att det just var framsteget i Jessens metod
detta att icke plåga och oroa de sjuka med åderlåtningar,
purgeringar, kräkningskurer och andra den äldre skolans
barbariska kurer. Han behandlade i stället sina patienter
— därest de ej voro våldsamma — så mycket som möjligt,
som om de vwvore fullt normala, och uppnådde därigenom
mycket bättre resultat än genom den äldre sortens sinnes-
sjukvård. På våren 1841 var Tegnér också så återställd,
att han kunde resa hem igen. Nu fullbordade han sin sista
större dikt, »Kronbrudem, som han antagligen påbörjat
under vistelsen i Slesvig. Det är en älsklig tavla i aftonstäm-
ning av svenskt folkliv, besläktad med »Nattvardsbarnen».
Den skildrar ett bondbröllop vid Skatelöv i Värendsbygden.
Bispen själv har blivit bjuden dit och förrättar vigseln. Man
ser den förr så trotsige skalden gå omkring där som en lantlig
patriark:

»Efter dem biskopen kom, och rörd på strålande panna
kysste han rodnande brud. Det är lovligt för bispen i Växjö.>

I den lantliga idyllen är inlagd en hyllning åt minnet av
Kellgren, vars bror en gång var kyrkoherde i Skatelöv.
Brudens gamla mor tjänade på den tiden i prästgården, och
hon berättar för biskopen:

»Prosten jag kände fullväl — sju år jag tjänte i huset —,
brodern också, herr kunglig sektern. Om somrarna kom han
ofta till Skatlöv ner. Man sade, det var för prostinnan,

vettig och livlig och skön, men hon älskade honom som syster.
Sjuklig var svågern och lutad och blek, men det syntes på honom,

att han fordom var skön. Förunderligt glänste hans ögon,
pannan välvde sig högt, och löjen lekte kring munnen.>

Till minnet av Kellgren anknyter Tegnér dessa saknadens ord
om den store skalden och sanningssägaren:

«Kellgren ha vi ej mer, ej nu, då bäst han behövdesl»
