490 KARL IX.

traskade i väg i sina näverskor, man ur huse, ofta på mils-
långa obanade och steniga stigar, genom tät skog och över
vida mossar. Men finnen var född i vildmarken och hemma-
stadd där och hade därför en underbar, instinktiv förmåga
att hitta rätt. När slåtterfolket kommit fram till myren och
stärkt sina krafter ur den medhavda matsäcken, började
slåtterarbetet, som pågick nästan dygnet om. Gräset sattes
upp i hässjor, vilka täcktes med bark och fingo stå, tills
vinterföret kom. Då kördes det hem på kälkar.

Inte var det just mycken kraft i det foder, som myrslåttern
gav, finnskägget som det kallas, ej heller i de lövruskor, som
på sommaren insamlades och torkades. Men på denna tid
och långt därefter ansågs det så väl i finnbygden som i övriga
trakter av vårt land, att man om vintern skulle nöja sig med
att svältföda kreaturen. Därför voro djuren, när de på våren
släpptes ut, så utmagrade och svaga, att de knappt orkade stå
på benen. Men det präktiga sommarbetet gav dem hull och
krafter igen, så att de på hösten voro »som älgar». »Finnkorna»
voro av en liten härdig, kullig ras, till storleken som nutida
kalvar, men de mjölkade bra, och av mjölken kärnade finnarne
ett utmärkt smör, som de dock knappast hade råd att smaka
själva utan sålde för att få pengar till kronoskatten. I vissa
trakter höllo finnarne företrädesvis getter, och getmjölks-
osten var på dessa orter ett omtyckt födoämne.

k

I fråga om jakt och fiske voro dessa nybyggare särskilt
duktiga. Men så fanns det också i finnmarkernas skogar över-
flöd på vilt, först och främst älg, som finnen fångade i gropar
eller jagade på vintervåren, då den skarpa skaren brast och skar
sönder benens senor på det arma djuret, så att det ej kunde
hinna undan den förföljande skidlöparen. Mest låg det dock
för finnen att bruka giller och snaror. Med dem fångade han
bäver, som på denna tid var allmän i avlägsnare floder och
sjöar, men isynnerhet harar och skogsfågel. I att ställa upp
sina fångstredskap, »där haren hade sin gångs, var finnen en
oöverträffad mästare. — Beträffande fisket visade detta folk så
stor förtänksamhet, att de planterade fisk i sjöar, där den
ej fanns förut. De rödingar och siklöjor, varav flera av finn-
markens sjöar nu vimla, ha i många fall ditplanterats av finnar.

L4
