KARL GUSTAV AF LEOPOLD. 163

»Att självmant tillägga sig en last är att skryta med två
dygder. ”Jag har det felet att ej kunna hushålla' vill säga:
"Jag har den dygden att vara frikostig.” — 'Jag har den svag-
heten att lätt stickna' vill säga: ”den förtjänsten att snart
förlåta'. Lägg härtill det ädelmodet att själv bekänna sina
fell»

»Det är rart att finna vänner, som bistå oss i nöden, men
kanske ännu rarare dem, som älska oss i lyckan.»

Karl Gustav af Leopold.

vid vars sida han kämpade för upplysningens idéer.

Deras vapenbrödraskap hade dock föregåtts av en häf-
tig sammandrabbning i ungdomlig stridsiver, och såren efter
den kampen läktes ej riktigt, varför förhållandet dem emel-
lan aldrig blev riktigt innerligt.

I bitande kvickhet går Leopold fullt upp mot Kellgren,
men han saknar sin vapenbroders hänförelse för skaldens kall.
Han är ej den omedelbara natur som Kellgren utan »fram-
bugar», som en samtida vitterlekare kallar det, och uppträder
gärna med kruserliga later. Därför blev han aldrig någon
verkligt stor skald. När han försökte uppnå den »högres
stilen, blev det svulst och förkonstling, såsom i hans »O de
över den 1 november 1778 vid kronprins Gustav
Adolfs födelse. Det förekommer där tirader sådana som denna,
att »vulkanens anda hit ur ZEtnas svalg man kallar, att
glädjens bud till skyar blis, vilket på vanlig prosa helt enkelt
betyder — att man släppte upp raketer för att fira den lyck-
liga tilldragelsen.

Leopold växte upp i Norrköping, där hans far var tull-
kontrollör. Efter avslutade studier blev han docent vid
universitetet i Greifswald. Men han längtade liksom Kellgren
till Stockholm, och tack vare rekommendationer från hans
gynnare Oxenstierna och Armfelt tog Gustav III även honom
i sina vingars skugga. År 1786 kallade konungen honom till
Stockholm, och den trettioårige skalden vann genast Gustavs
ynnest. Man kan lätt förstå det, ty Leopold var en gnistrande

l EOPOLDS diktning är nära besläktad med Kellgrens,
