338 VIKTOR RYDBERG OCH CARL SNCILSKY.

dömd, medan andra, särskilt filosofer, ställde sig på hans
sida. Bland ungdomen skapade den många »otroshjältar».

På äldre dagar beklagade Viktor Rydberg själv »den
häftighet och det övermod, varmed han i yngre år förde pole-
mikem». Härvid må dock anmärkas, att hans motståndare
just icke voro saktmodigare, snarare tvärtom. Man får ej
heller glömma, att Viktor Rydberg aldrig tillhörde förne-
karnes led och aldrig gillade användandet av hånets för-
giftade vapen.

Pontus Wikner, en av våra ädlaste tänkare och en med
Viktor Rydberg besläktad författare, har i sina självbio-
grafiska anteckningar omtalat, vilket överväldigande intryck
»Den siste atenaren» gjorde på honom som ung student. Han
förklarar, att näst bibeln har ingen bok verkat så genom-
gripande på honom. »Svalkande omsvepte den min själ med
en av antikens frihets- och skönhetskänsla mättad livsluft»,

säger han.
LJ

1860-talet var för Viktor Rydberg en tid av övervägande
svårmod. Han hade väl ännu ej riktigt funnit sig själv,
och det fanns nog också hjärteangelägenheter, som rubbade
hans själs jämvikt. Göteborgsluften var ej heller den bästa
tänkbara. I ett brev till Sturzen-Becker på våren 1859
talar han melankoliskt om sitt »eremitliv i Göteborg bland
nedtryckande, själsfördärvande träskdimmor och andra en
skytisk atmosfärs eländighet». Han känner längtan att få
höja sig — om blott några alnar — över Göteborgsdim-
morna och vederkvicka sig med åsynen av Guds klara, rena
himmel.! För en så känslig natur som hans blev det också

1 Man förstår bättre hans syn på 'tillvaron, då man får veta, att han
åren 1855—60 bodde i gamla Sahlgrenska sjukhuset vid Östra hamn-
gatan 11, där Handelstidningen då hade sitt tryckeri — huset har
sedan blivit ombyggt till poliskammare. Hans rum hade förut använts
till — likbod för sjukhuset och brukade fortfarande benämnas lik-
rummet. I denna, som man kan förstå, rätt dystra kammare satt
Viktor Rydberg och skrev sina berömda romaner och en god del av sin
ungdomslyrik.

En oskiljaktig, trogen vän hade han under dessa dystra år i sin pudel
Mufti. När hundens herre någon gång lämnade Mufti ensam, gav sig
det trogna djuret ingen ro, brydde sig inte om att ens vädra på den
läckraste mat, som sattes fram åt honom, »denne idealiske svärmare,
