64 GUSTAV ADOLFS ÄRVDA KRIG.

Även denna gång visade sig emellertid såret vara mindre
farligt, än man fruktat, men kulan kunde icke uttagas utan
blev liggande kvar »spå den senan som regerar lille fingren i
högre handen», skriver Axel Oxenstierna. »Låt den sitta där»,
sade konungen, till minne om en levnad, som ej förflutit i
sysslolöshet och veklighetl» Sedan dess kunde han emel-
lertid ej uthärda trycket av harnesket utan bar i stället
ett kyller av älghud. Två fingrar blevo även för alltid
lama.

Tvenne år därefter hände det, att konungen under en
drabbning blandade sig i det tätaste stridsvimlet. Han blev
då omringad av flere fiender, vilka redan ansågo honom som
fånge. En svensk ryttare får se det och räcker konungen sin
pistol med orden: »Se här, kamrats Konungen trycker av,
jagar en kula genom pannan på den närmaste fienden och
ger därpå med kolven en annan ett kraftigt slag i huvudet,
så att han domnar av. Då fattar honom en tredje i värjge-
hänget för att släpa bort honom. Men innan denne vet ordet
av, har konungen »viftato gehänget över huvudet, och fien-
dens byte blir — gehänget och konungens hatt. Åter är en
fiende framme, fattar tag i hans arm och svänger sin sabel
till ett dödshugg; men då kommer en av konungens trogna
till hjälp och skjuter ned angriparen. »Aldrig har jag varit
i ett hetare bads, yttrade Gustav Adolf, då han efter stri-
dens slut steg av sin springare.

+

Polackernas alla försök att slingra sig ur det svenska järn-
greppet visade sig emellertid fåfänga. Även de polska härar,
som kommo för att hjälpa inbyggarne i Preussen, blevo slagna
av Gustav Adolf. Ej ens när polackerna fingo bistånd av
österrikiska trupper, kunde de uträtta något mot den fruk-
tansvärde fienden. Till slut, när svenskarne i tre år hållit de
preussiska hamnarna spärrade, så att polackerna ej kunde
få sin spannmål såld, utan den massvis fick ruttna ner, kunde
dessa ej uthärda längre. Svenskarne hade, som Axel Oxen-
stierna uttrycker sig, »fått fienden så i säcken, att han måste
på sistone tigga fredem». Sigismund vågade nu ej längre spjär-
na emot stämningen bland sitt folk utan måste finna sig i
