194 ÖRLIG, PEST OCH HUNGERSNÖD.

som av sig komne äro och ingen annan förtjänst för den
fördärvade handelens skull veta att tillgå». Men de fattigas
döda kroppar fördes till jorden av »de förordnade likgubbarne».
Dessa gubbar, vilka bodde i vissa därtill utsedda gårdar,
hade särskilt stränga order att »shålla sig nyktre och icke
dröja i husenm.

Men redan den 24 september fann sig Stockholms stads
borgmästare föranlåten att meddela rådet, att både den finare
och den tarvligare sorten av likbärare var till största delen
utdöd — ej underligt, då man får höra berättas om likgub-
barne, att de »klädde av de döda och togo kläderna med sig
åt staden.

Sedan brukade det med »fattiglikens» begravning tillgå
på följande i sin ohygglighet groteska sätt: där kommo åkare
skramlande med sina långkärror, sittande grensle över en
likkista med pipan i mun, vilka ideligen ropade: »Har ni några
fattiga lik?» — Men för att kunna ännu hastigare få bort
de döda lät man förfärdiga stora vagnar, »lika ammunitions-
vagnar. De som ville slåta bruka sig att lyfta de dödas le-
kamen på och av vagnarna, fingo löfte om 6 mark koppar-
mynt om dagen och »behörig preservativ, på det de för all
smitto måge vara desto säkrare». Ingen borde smed skälls-
ord eller annan förevitelse dem förolämpa».

Hela dagarna voro dessa dödens omnibusar i gång. Bred-
vid dem gingo likbärarne, klädda i svart vaxduk för att bättre
vara skyddade mot smitta, och före dem »tvenne tukthus-
konor», ringande med klockor, vid vilket tecken husens por-
tar öppnades och nya pestoffer fördes till den sista färden.
Och så förslöade blevo dessa dödens hantlangare, att man
kunde få se de dödas huvuden shänga och dingla ut ur vag-
narna».

Stundom fick man också bevittna, att två gardeskarlar
kommo släpande med en kista, kring vilken de slagit ett rep,
eller att två käringar mellan sig på en stång buro en säck,
ur vilken huvudet av ett lik hängde ut.

Samtida skildringar innehålla många andra exempel på
hur förhärdad litet var blev. Så klagas i en förordning över
att »pigor och drängar, pojkar och löst folk, när de få se någon
död ligga på gatan, ställa sig hopetals därikring och se på
liken eller ock eljest löpa tillsammans att ”undra', när liken
