336 EN VITTER STORHETSTID.

Från denna tid är också den skämtsamma dikten »Halkans.
Gatan är hal som is, och skalden betraktar med pojkaktig
humor »världens gång utför sitt fönster»:

>Se, där går en stjärnprydd herre.
Aj, hans nåd, han föll omkuil.
Hela himlens här, dess värre,
rullar i den låga mull.

Kryp och bocka,

plocka, plocka

himlakartan åter full!

Unga skönal! foten slinter,
akta — ack, re'n är det skett!
O, vad rosor i vår vinter,

o, vad liljor himlen gett!
Stackars tärna,

rodna gärnal

Res dig, jag har intet sett.
Ers högvördighet, predika

ej om Adams fall så torrtl
Se, där ligger doktorn lika
som de andra innan kort.
Doktorshatten

far för katten;

grip den, lärdomen blås bort.

Vilken diger fru på moden!

Det blev jordskalv, om hon föll.
Ve, där ligger slaktarboden;
Gud ske lov, att gatan höll.
Mutter fryser.

Hul jag ryser;

stackars gumma, hur du fölll!
Dock — jag vill ej stå här länger,
mina bröder till förfång.

Ut ibland dem jag mig tränger;
ännu är dock dagen lång.

Men till natten

slår jag vatten

över gatan än en gång.»

Halvt allvarliga, halvt skämtsamma äro Tegnérs uddiga
karakteristiker av de olika språken i en dikt med samma namn.
Ypperligt tecknas romarspråkets hårda kynne i strofen med
de många skarpa r-ljuden:
