62 HATTARNE OCH RYSKA KRIGET.

begagna sig av framtida tvister mellan Danmark och det
Holstein-Gottorpska huset till att störa lugnet i Norden.
På detta villkor beslöts ömsesidig avväpning. Det var på
våren 1744. Så småningom lugnade sig också den inre oron
i Sverige.

Då fanns det heller ingen anledning för de ryska trup-
perna att stanna kvar. Deras befälhavare lyckades ej hel-
ler hitta på någon förevändning därför, trots att han av
sin regering fick befallning att söka finna på någon lämplig
sådan. Ryska regeringen insåg också, att genom truppernas
kvardröjande skulle befolkningens sinnen oroas och uppretas
mot tronföljaren. Under sådana förhållanden måste Elisa-
bet, ehuru motvilligt, hemkalla dem, och i juni 1744 lämnade
de långväga gästerna vårt land.

I Sankt Johannes” i Norrköping kyrkobok för år 1744
står antecknat: »Den 5 juni avtågade de 4 här å orten in-
kvarterade regementer ryssar, då de till landets märkeliga
tunga här legat mer än åtta månader. MHerren låte oss aldrig
mer se detta folket, varken som vänner eller ovännerl

Men allt vad tiden led, började fler och fler små svart-
håriga och svartögda huvud titta fram bakom stadens fönster-
rutor, och snart såg man dem tulta kring backarna bland
linhåriga östgötapojkar. Men deras dagars upphov voro
långt borta på de stora slaviska slätterna.

Litteratur: Carl Hallendorff, Ryska inkvarteringen 1743—1744
(i »En bok om Östergötland»).
