128 VÅRT LAND BLIR EN STORMAKT.

skogsdunge» utanför Berlin. Men icke heller här kom
man till något resultat. På de furstliga damernas bö-
ner gjorde Gustay Adolf emellertid våld på sin otålighet
och följde med kurfursten som gäst upp På slottet, dit han
en gång för elva år sedan kommit under förklädnad för
att driva helt andra underhandlingar.

Här fortsattes diskussionen om krig eller fred under denna
och hela den följande dagen ända till aftonen. Och under
tiden lågo de svenska trupperna utanför stadens portar.
Hur gärna skulle ej Georg Vilhelm fortfarande ha velat
slingra sig undan ett avgörandel Men nu var han i sin
svågers våld, fastän denne var hans gäst, och på kejsarens
hjälp kunde han icke hoppas. Så måste han med tungt
hjärta ingå det förbund, som hans svåger fordrade.

Men omedelbart efter fördragets avslutande skrev han,
efter den pommerske hertigens höga föredöme, ett urskul-
dande brev till sin kejsare: han hade blott på detta sätt
kunnat få svenske konungen att lugna sig.

Men kurfursten av Sachsen återstod. Med honom kunde
Gustav Adolf icke handla lika lättvindigt, ty hans här var
nära jämstark med konungens egen, och den behövdes till
förstärkning av den svenska armén, om denna skulle kunna
mäta sig med Tillys stridskrafter.

Fåfängt bestormade emellertid Gustav Adolf den sachsiske
kurfursten med beskickning efter beskickning. Johan Georg
förblev döv för alla föreställningar om ansvaret för Magde-
burgs undergång. Han var rädd för kejsaren och hoppades
att allt framgent som hittills kunna rädda sitt eget skinn ge-
nom att hålla sig väl med Ferdinand och svika sina förföljda
trosförvanter. De bedrifter han utförde under sin regerings-
tid, bestodo i — att jaga och tömma ölsejdlar. »Öl-Göran»
brukade han kallas. De övriga protestantiska furstar i
Tyskland, vilka hade någon makt, voro ungefär lika dugliga
som han! Hur skulle det väl gått med protestanterna, om
ej Gustav Adolf kommit till hjälp?

För Magdeburg fanns emellertid under sådana förhållanden
ingen räddning. Till en strid mellan protestanterna inbördes
fick det ej komma; då skulle ju allt hopp om räddning vara ute.

+ k
