68 VIKINGATIDENS MÄNNISKOR.

> Vapnen sina

vike en man

ej ett fjät ifrån på fältet;
ty ovisst är att veta,

när på vägar ule

spjutets spets kan tarvas.»

Trots den gästfrihet, för vilken nordborna voro så be-
römda, heter det i samma sång:

»Träd över ingens

tröskel in,

förrn du spejat och spanat,
förrn du spejat och spårat;
ty ovisst är att veta,

var ovänner sitta

borta på salens bänkar.»

Nordmannaliv.

mannen ständigt måste vara beredd på att ovännen sökte
taga hans liv! Från första stund gick därför ynglingens
uppfostran ut på att göra honom duglig att bestå i livets prö-
vande kamp. Ja, det gick så långt, att vanskapta eller svaga
barn ej ansågos värda att få leva. Husfadern hade makt att
bestämma, om det nyfödda barnet skulle få behålla livet eller
utsättas i vildmarken. Hungersnöd, som ej var någon ovanlig
företeelse i gamla tider, kunde vara giltig anledning att så-
lunda taga det späda barnet av daga. För den, som ej led
nöd, ansågs det dock vanhedrande att låta ett välskapt barn
förgås. Men vanskapta barn blevo ännu långt efter kristen-
domens införande avlivade i Norden. Den för sydvästra
Norge gällande Gulatingslagen, från början av 1200-talet,
stadgar, att ett missfoster skall först döpas — »lyftas ur
hedendom», som det heter — och sedan föras till en kyrka
för att där överlåtas åt döden.
Till tecken på att barnet fick behålla livet tog husfadern
det upp i sina armar, varpå det vattenöstes och fick namn.
Den egendomliga plägseden med vattenösningen kan ha

VE DEN, som ej var stark och vapenflink i en tid, då
