Skola de höga herrarne åter taga makten
i Sveriges rike?

ITT under brinnande krig rycktes Karl X bort.
IN /I oMed hans död förändrades allt. Ett helt tidevarv
med sina krigslågor, sina blodiga segrar, sina stolta

strider sjönk under synkretsen. En enda mans eldiga själ
hade satt det i rörelse», säger en hävdatecknare.

Karl X:s arvtagare, sonen Karl, var ett fyraårigt barn.
I det testamente, som fadern undertecknat på aftonen före
sin död, hade han överlämnat riksstyrelsen under sonens
minderårighet åt en förmyndarregering, bestående av änke-
drottningen och de fem höga riksämbetsmännen. Bland dem
hade han samtidigt insatt sin broder, pfalzgreven Adoltf
Johan, genom att utse honom till riksmarsk, sin svåger,
Magnus Gabriel De la Gardie, som han gjort till riks-
kansler, samt den nitiske reduktionsmannen Herman Fle-
ming, åt vilken han överlåtit riksskattmästarens ämbete.
Riksdrots var sedan långt tillbaka Per Brahe och riks-
amiral Karl Gustav Wrangel. Man märker i denna sam-
mansättning av regeringen en omisskännlig strävan från
den bortgångne konungens sida att skydda dynastiens och
konungamaktens intressen mot de försök att taga makten,
vilka man hade att vänta från de höga herrarnes sida.

Och mycket riktigt: knappt hade härskaren, som ingen
vågat motsäga, tillslutit sina ögon, förrän högadeln rustade
sig till kamp mot hans sista vilja. Striden fördes på riksdagen,
som på Karl X:s kallelse varit samlad i Göteborg sedan ny-
året 1660.

Särskilt verkade Adolf Johans utnämning till riksförmyn-
dare som salt i surt öga. Och lika okär var naturligtvis Her-
man Flemings maktställning för alla, som innehade förlä-
