FINSKA KRIGET 1808—1809. 671

han fattade stånd, såg man mitt för kyrkan en galge, i vilken
en bonde var upphängd i benen, och under mannens halvt
förbrända kropp lågo kol och aska, som vittnade om det
ohyggliga sätt, på vilket fienden pinat ihjäl den olycklige.
Längre bort såg man en mängd vanliga galgar. »Hela detta
kapelb, skriver Döbeln, s»är av galgar, mord och brand förstört,
liken i gravarna spolierade och folket fört till skogs.»

Döbeln fick god tid att bereda sig på den väntade striden,
ty ryssarnes anfall dröjde. Men på aftonen den 9 augusti
sade han med belåten min till några av sina officerare: »I
morgon anfalla de, men de ska få stryk.s» Han hade också
räknat rätt. Genom ett häftigt anlopp lyckades fienden
visserligen genombryta björneborgarnes första kedja, och
denna drog sig något tillbaka. Men då hoppade Döbeln upp
på stenpostamentet till en milstolpe vid vägen och röt: »Spring
ni åt helvete, edra uslingar, att få er lön, men här står jag
och skall stupa; här ser ni mitt monumentl» Och så stötte
han med sabeln i stenarna.

Då fattade kedjan stånd igen, och snart kunde Döbeln
och hans björneborgare inskriva namnet Kauhajoki bland
sina segerminnen.

Några dagar därefter vann Adlercreutz vid Alavo en ny
seger, men sedan började återtåget igen.

Försvaret mot Danmark och Gustav Adolfs planer på
Norges erövring.

Om det också är ovedersägligt, att Klingspor och Adler-
creutz ej gjort vad som kunnat göras med de stridskrafter,
över vilka de förfogade efter segern vid Lappo, så är det
också en given sak, att de finska trupperna ensamma ej i
längden skulle förmå reda sig mot ryssarne. Skulle Fin-
land kunna återerövras, så finge den utlovade hjälpen från
Sverige ej låta vänta på sig, tills ryssarne hunnit få alltför
stora förstärkningar. Men härvidlag skulle kriget med Dan-
mark lägga olycksbringande hinder i vägen.

Gustav Adolf hade lika litet väntat sig något fredsbrott
från dansk som från rysk sida. På bägge hållen betraktade
han rustningarna såsom blotta demonstrationer, framtvinga-
