498 STEN STURE DEN ÄLDRE.

bättre sköta sina värv. Lag och rätt rådde, ty det var ej värt
att trotsa riksföreståndaren. Hans rättrådighet levde i tack-
samt minne bland Sveriges folk, och ett ordspråk blev gängse,
att herr Sten hellre ville våga sitt liv än låta ett får avhändas
bonden med orätt. Herr Sten var, liksom Engelbrekt, en
man efter allmogens sinne. Ofta besökte han bönderna 1I
deras hem, språkade muntert
med dem och vann deras hjär-
tan genom sitt okonstlade, rätt-
k framma sätt. Hade han lovat
WÅ%”%&W ; något vid de tre sjöblad han
SE bar i sitt sköldemärke, så visste
A man, att det var lika säkert
4 som den dyraste ed.

Tack vare freden kunde re-
geringen också sörja för bild-
ningen i landet. Ärkebiskopen,
den rikt begåvade och lärde
Jakob Ulvsson, ville grunda
en svensk högskola. I klost-
ren och vid domkyrkorna fun-
nos skolor, avsedda egentligen
å för blivande präster och mun-
kar. Men i dem hann man ej
längre än till att nödtorftigt
lära sig kristendom, läsning,
Ärkebiskop Jakob Ulvssons bild skrivning, räkning och något
och vapen, broderade på en mäss- latin, vilket var de bildades
hake, som han skänkte till Upp- språk i alla länder.

sala domkyrka år 1482. Hur pass spridd konsten att
läsa var på Sten Stures tid

kan man rätt bra tänka sig, när man i en medeltidsurkund
får se berättas om att en offentlig handling från denna tid,
som skulle förses med rådets underskrift, förelades rådsher-
rarne, och att de av rådets medlemmar, »som läsa
kunde», funno den vara riktigt uppsatt. De av riksens råd,
som läsa kundel Man kunde alltså höra till dem, som jämte
regenten hade att avgöra över rikets väl och ve, utan att ha
lärt sig läsa. Naturligtvis hindrade denna brist ej, att veder-
börande kunde ge kloka och förståndiga råd — men ändå!

