190 ISLÄNDSKA ÄTTSAGOR.

Då Flose sporde Höskulds död, vållade det honom både
vrede och sorg, men han höll sig likväl lugn. Efter någon
tid gästade han Hildegun. Hon tog väl emot honom, och
de talade länge tyst samman. Slutligen ställde hon sig fram-
för honom och brast i gråt. »Nu är dig tungt i sinnet, fränka,
efter du gråter», sade Flose. »Väl är dock, att det är en god
man du gråter över.s» Då tog' hon till orda: »Huru vill du
åtala min mans dråp? Vad för hjälp kan jag vänta av dig?»
Flose genmälde: »Din sak skall jag främja, så långt lag och
rätt tillåta, eller ingå sådan förlikning, att vi få full ära
därav.» Då sade Hildegun: »Dig skulle Höskuld ha hämnats,
om han haft att åklaga ditt dråp.> — »Icke brister dig grym-
het», sade Flose. »Jag ser, vad du vill.»

Hildegun gick ut men återvände strax med en kappa, som
Flose en gång skänkt Höskuld. I denna hade mannen blivit
dräpt. Hon lade den blodiga kappan över Flose och sade:
»Åt Höskuld gav du, Flose, denna kappa. Jag giver dig
den nu tillbaka. Vid din egen mandom och tapperhet besvär
jag dig att hämnas alla de sår, som döde Höskuld fick, eller
ock må du heta var mans niding.» Flose kastade kappan i
famnen på Hildegun och sade: »Visst ville du, att vi toge oss
det före, som droge ofärd över oss — kalla äro kvinnoråd.»
Vid dessa ord vart hon i anletet än röd som blod, än blek
som ett lik, än blå som Hel. Flose steg därpå genast till
häst med sina män och red bort.

Flose på tinget.

På tinget mötte Flose med sina män och fränder Nial
och hans söner. Då Nial bad om förlikning, beslöt man, att
sex män å vardera sidan skulle koras till att döma i målet.
Dessa kommo överens, att tredubbel mansbot skulle givas.
Summan samlades, och Nial lade en silkeskappa och ett
par kostbara stövlar ovanpå silverhögen. Då Flose tagit
boten i betraktande, sade han: »Det är mycket och gott samt
rundligt givet, såsom det ock var att vänta.»

Därpå tager han upp silkeskappan, som Nial 1 sin väl-
mening lagt överst på högen, och spörjer, vem som lämnat
den.

Ingen svarar honom.
