DE FÖRSTA MÄNNISKORNA I VÅRT LAND. 7

måltider, som efter vår tids anspråk skulle betecknas såsom
otillständigt utsvävande. Tänk de delikata Limfjordsostro-
nen som huvudrätt! Några av de innehållsrikaste avskrädes-
högarna ligga nämligen just vid Limfjorden. Matsedeln upp-
tog för övrigt andra musslor och snäckor, som numera för-
svunnit ur det nordiska köket men däremot intaga en rang-
plats inom det franska, diverse fisksorter, isynnerhet ål,
flundra och mört, av fågel tjäder, vildand, ejder, svan och
— fiskmås samt av vilt hjort, rådjur, vildsvin ävensom den
från nutida matsedlar strukna rätten uroxe. En modern
läckergom skulle säkert ha funnit smaken pikant, men näp-
peligen skulle han ha med känsla och övertygelse delat den vid
kjökkenmöddingarna rådande aptiten, när man där tärde stek
av vildkattor, räv och igelkott. Naturligtvis åt man också
vilda bär, nötter och frukter samt vissa näringsrika rötter.

Dessa uråldriga matsedlar har man läst sig till i avskrädes-
högarna, vilka icke gömma på andra kvarlevor av ätbara
djur än ben av villebråd och fisk. Det visar, att dessa männi-
skor ej haft tamboskap utan levat uteslutande av j a k t och
fiske. Trots de stora tidrymder, som ligga mellan torvmos-
sarnas och kjökkenmöddingarnas perioder, ha människorna —
om de nu äro samma sorts folk — stått kvar på ungefär samma
primitiva ståndpunkt. Bensamlingarna i kjökkenmöddingarna
omtala också, att hunden alltjämt var deras enda husdjur.
Detta det sällskapligaste och mest läraktiga av rovdjuren
hjälpte sin herre på jakten och vaktade den koja, där han
bodde. Intressant är, att man funnit skelettrester efter hun-
dar av tre olika raser, av vilka en står schakalen nära. Detta
tyder på att hunden ursprungligen är en tämjd schakal.

I vårt land har man icke funnit några egentliga kjökken-
möddingar, men i Skåne och på västkusten har 'man upp-
täckt såväl talrika boplatser från samma tid som ock en del
grovt tillyxade flintredskap av fullkomligt samma typ, som
dem man påträffat i de danska avskrädeshögarna.

En del enkla redskap av sten, horn och ben, vilka först i
senare tid blivit uppmärksammade, äro alltså de äldsta spår
av mänsklig verksamhet i vårt land, som man känner till.
Genom årtusende efter årtusende har Sveriges folk steg för
steg utvecklats från »den äldre stenålderns» stadium ända
till ångans och elektricitetens tidevarv.
