POLSKA KRIGET;, 59

avresa dog Karl Filip, »den siste hertigen», djupt sörjd av
de sina. »O, fädernesland, vad haver du mistb utbrister
Gustav Adolf vid tanken härpå. »Din konungasläkt är nu
kommen igen uppå en mans person, denna släkt, som för få
år sedan florerade med tre unge och vuxne herrar» — fyra år
förut hade nämligen hertig Johan avlidit, blott 30 år gam-
mal, utan att efterlämna någon äkta avkomma. Därmed
slutade en levnad, som förbittrats av sjukdom och ett olyck-
ligt äktenskaps dagliga slitningar. Hans stackars gemål
överlevde honom blott ett halvt år. — Att den olycklige
fursten dock icke saknade mod och begåvning hade han
visat i danska kriget. Han synes för övrigt ha varit en
blid och välmenande man.

Kort före Karl Filips bortgång hade döden gjort en annan
skörd inom det svenska kungahuset, då gamle kung Göstas
änkedrottning, Katarina Stenbock, skildes hädan i en
ålder av fem och åttio år.

x

Genom nya vapenbragder blev Gustav Adolf herre över
hela Livland. Svenskarne kommo här mera som befriare
än som erövrare, ty Livlands protestantiska befolkning hade
bittra erfarenheter såväl av de polska jesuiternas arbete på
att införa de romerska helgonens dyrkan som av de polska
ämbetsmännens verksamhet för att påtvinga folket polsk
rätt och polsk förvaltning. Med längtansfulla blickar hade
livländarne skådat mot Estland, där Sverige genom en helt
annan politik fäste befolkningen vid sitt välde. När därför
svenskarne lyckades slå ned den vapenmakt, varmed Polens
herravälde över Livland upprätthölls, var det en given sak,
att invånarne skulle med glädje sluta sig till dem. Gustav
Adolf hade ock så mycket som möjligt förskonat livländarne
från krigets förödelse. »Vi hava icke ärnat föra krig emot
bondem, sade han, »den vi hellre se välbehållen än platt
fördärvad.»

Många lidanden fingo emellertid de svenska trupperna
genomsgå i det förödda landet. Och understödet hemifrån,
det dröjde och dröjde. Hur det var fatt kan man tänka sig,
när till och med en så lugn och behärskad natur som Jakob
De la Gardie till sist utgjuter sig inför sin vän Axel Oxen-
stierna, att han »icke allenast tröttnar att skriva och anhålla
