82 HATTARNE SOM FÖRSVARARE AV VÅRT OBEROENDE.

av främmande hov — allt detta torde icke gärna kunna för-
nekas. Men intet skäl finnes för att tro honom före sitt avsked
hava mottagit utländska makters penningar för egen räkning.
Ej heller finnes någon bestämd uppgift, att han velat draga
över sitt fädernesland ett verkligt anfall av ryska vapen.
Men svårligen kan han frikännas från att hava manat Ryss-
land till hotelser och krigsrörelser.» Med dessa ord fäller Karl
Gustav Malmström eftervärldens dom över honom.

Engelska sändebudet i Stockholm ger i sina depescher andra
belysande uppgifter om hans politik, för så vitt som det näppe-
ligen kan vara någon annan, han åsyftar med den man, som
han kallar sin »mest betydande vän». Denne vän hade bland
annat rått honom till att förmå två engelska skeppskaptener,
vilka trakasserats av de svenska myndigheterna i Göteborg,
att på hemvägen taga revansch genom att uppbringa så
många svenska fartyg som möjligt.

Till sådana ytterligheter drevs Åkerhielm dock icke, som
så mången annan, av smutsig egennytta men däremot av det
våldsamma partisinne, som alldeles tog herraväldet över
honom.

Han träder härmed för alltid tillbaka ur det offentliga
livet, och de försök, som kort därefter gjordes att draga honom
in i partistriderna, voro förgäves. Men hans öde mildrades
redan vid nästa riksdag, då stämningen blev försonligare och
ständerna gåvo honom pension. Han fick också uppleva den
dag, då riksens ständer bådo honom att åter intaga sin plats
i rådet och läto prägla en medalj över honom för hans fram-
synta rådslag om riksbanken. Men då var han över åttio
år och längtade ej tillbaka till stormen. Två år därefter,
anno 1768, avled han.

Först när Åkerhielms öde var avgjort, fälldes domen över
Springer. Den lydde på livstids fängelse i Marstrand och
schavottering i alla de städer, genom vilka han skulle föras dit.
— Efter fem år lyckades han tillsammans med en annan
statsbrottsling rymma till Ryssland och blev under nam-
net Sperat anställd vid kommerskontoret i Arkangelsk.
Därifrån kom han över till London, där han dog såsom en
högt aktad ledamot av svenska församlingen.
