FINSKA KRIGET 1808—-1809. 691

att få fram proviant, och hans trupper voro så medtagna av
alla misslyckade försök att kringränna fienden, att han var
på vippen att avbryta framryckningen, ja kanske rent av
skulle bli tvungen att gå tillbaka. I förhoppning, att i och
med Finlands utrymmande de finska trupperna skulle överge
Sveriges fanor, sade han ja till Adlercreutz” anbud, och så
avslöts den 19 november 1808 stilleståndet i Olkijoki
strax norr om Brahestad, enligt vilket finska armén skulle
utrymma Finland.

De finska truppernas tåg gick nu till Torneå. Marschen
blev ansträngande i det glest befolkade landet, där de av
köld skälvande krigarne i sina slitna kläder sällan kunde få
tak över huvudet. I snöyra och alltmer bitande vinterkyla
måste de övernatta under bar himmel. Svårt var det också
att i denna fattiga landsända skaffa mat åt de utsvultna
trupperna. I det längsta sökte de utmattade krigarne dock
släpa sig fram för att ej falla i fiendens händer. Men hoptals
dignade de ned i snödrivorna. Också växte sjukligheten nu
till en förfärande höjd. I början av december hade sjuksiffran
stigit till långt över 8,000.

En fältläkare skriver från Uleåborg den 3 oktober 1808
om de sjukas bostäder: »Jag har besökt dessa över all be-
skrivning ohyggliga nästen samt med egna ögon icke utan
största rysning sett, huru en del svagsjuka på knän och hän-
der krälat sig ut på marken för att förrätta sina behov, huru
åter en del diarrhé- och rödsotspatienter, som ej förmått sig
själva röra och varit utan hjälp, legat liksom badande i sina
exkrementer.>» Den 17 december skriver han från Haparanda,
att »de sjuka ligga så tätt sammanpackade, att somliga ligga
med fötterna över varandra. De flesta svagsjuka äro utan
allt biträde vid sina naturliga behovs bestridande. Stanken
är härigenom bliven högst odräglig och dödande.»

Detta skrevs, innan ännu huvudarmén med sina stora
sjuktransporter ankommit till Uleåborg. Sedan blev till-
ståndet naturligtvis ändå mer fasansfullt.

Och till allt detta kom den förtvivlade tanken att kanske
aldrig mer få återse fosterjorden med maka, barn och vän-
ner. En kapten Gripenberg vid Björneborgs regemente
skriver till en vän: »Inlet kan jämföras med det elände, vi
sett på vår trupp: utsvultna — ty portionerna äro för knappa
