108 SAMMANHÄNGANDE KAPITEL.

Till samma uppfattning kommo de skarpsinniga naturfor-
skarne Sven Nilsson i Sverige och Worsaae i Danmark, bägge
banbrytare inom fornforskningen. När Worsaae kom till
Runamo, såg han vid första ögonkastet, att den avbildning av
srunorna», som Magnusen och Forchhammer presterat, var
långt ifrån pålitlig. Inget enda av de s. k. runornas streck
är så skarpt avgränsat varken på längd eller bredd som deras
avbildning visar. Ej mindre betänkligt fann Worsaae det
vara, att Magnusen, för att få fram någon mening ur det hela,
godtyckligt utelämnat vissa streck och figurer samt läst en
del »runor» dubbelt, andra upp- och nedvänt eller bakvänt.
När Finn Magnusen utgav en motskrift mot den dräpande
kritiken, gav han därmed ett slående bevis på hur själv-
suggestion kan ta överhand även med en rik begåvning.

En längre resa på 8oo-talet
sid. 65 (61)

var både farlig och mödosam. Bygderna lågo skilda åt av
väldiga ödemarker, skogbeväxta myrar och bergstrakter,
och de få vägar, som funnos, voro smala och avsedda endast
för ridning.: Varor och förnödenheter klövjades på pack-
hästar såsom än i dag på Dalarnes och Norrlands fäbod-
stigar. Man föredrog därför att så mycket som möjligt färdas
utmed och på floder och sjöar, isynnerhet som den resande
ute i obygderna riskerade överfall av både stigmän och
vilddjur.

De första nybyggarne på Island
sid. 95 (91)

uppgingo till åtskilliga tusen. Om ett tusental av dem finnas
uppgifter i den värdefulla bok om Islands första bebyggande

! I sitt berömda verk »Wärend och Wirdarne», som utkom 1868,
berättar Hyltén-Cavallius, att i Vislanda socken i södra Småland, där
Södra stambanan nu går fram, »levde ännu för få år sedan personer,
vilka kunde minnas, när omkring år 1790 Erik i Lindås var den förste,
som kom åkande på hjuldon till gamla Vislanda kyrka».
