EN SAGOÖ. 95

iand. Där hade man sannerligen icke något gott öga till den
konung, som bar skulden för att det götiska folkets storhet
stannat i växten genom att han lagt det under svearnes välde.
Så har Ingjald råkat ut för olycksödet att få sin historia
skildrad av motståndare och genom tiderna bära ett öknamn,
som han sannolikt är oskyldig till.

Litteratur: Otto von Friesen, Om det svenska rikets uppkomst

(Verdandis småskrifter n:r 200; häft. 25 öre).

Emil Svensén, Bilder ur Sveriges forntid (Läsning
för svenska folket 1909: häft. kr. 1:20).

En sagoö.

var Harald Hårfagre, han som avgav det högtidliga

löftet att ej klippa eller kamma sitt hår, förrän han rådde
över hela Norge. Han besegrade den ene småkonungen efter
den andre. Till slut vann han en stor avgörande seger år 872.
Nu var han herre över heia Norge. Men det fanns många
styvsinta hövdingar, som icke ville erkänna den nye här-
skaren. De funno en utväg att bevara sin självständighet.
Ty vid denna tid upptäcktes Island, den stora ön med
snöfjäll och väldiga jöklar, med eldsprutande berg och heta
källor. Goda beten funnos kring fjordarna, och Golfströmmen
gör vintrarna så milda, att boskapen kan på södra kusten gå
ute året om. Havet är rikt på valar och fisk, och skärgården
vimlar av sjöfågel.

Två år efter Harald Hårfagres stora seger landade här de
första nybyggarne. De heliga högsätespelarna förde de med
sig från sitt norska hem och kastade dem över bord, när de
sågo det nya landets jökelmassor blåna mot sig. Där de flöto
i land, byggde de sitt nya hem. Hit överflyttade nu år efter
år den kraftigaste delen av Norges hövdingaätter, »mäktiga
och goda bönder», som hellre lämnade fädernebygden, än
de böjde sig för Harald och gäldade honom skatt för sin
jord. — På Island fortsatte Norges stormän sitt fria liv. Här
var envar sin egen herre. Minnena av hembygden bevarade
de troget. Under de långa vinterkvällarna lyssnade man

DEN MAN, som förenade de norska smårikena till en stat,
