380 SAMMANHÄNGANDE KAPITEL.

sig. Det berättas, att, när hans kröning var över, skyndade
han att klä om sig, och så gick han ut i en enkel prome-
nadkostym och spatserade med cigarr i mun mitt ibland
de folkhopar, som strömmade hemåt efter att ha beskådat
den stora tilldragelsen.

Sedan riksens ständer sista gången hemförlovats med
all övlig solennitet, minskade man, som sagt, åtskilligt på dit-
hörande ceremonier. »Rikshärolden» upphörde att utlysa riks-
dagen på gator och torg; de deputationer, genom vilka stån-
den hälsat varandra och den kungliga familj'ens medlemmar,
upphörde naturligtvis, och statsministrarne behövde ej längre
uppträda i hermelinsmantlar och fjäderprydda hattar.! Några
år därefter, 1869, upphörde seden, att talmännen, efter att
ha vid riksdagens öppnande framfört kamrarnas undersåtliga
vördnad, gingo fram till konungen och kysste honom på
hand.

När fråga var om Oskar II:s kröning i början av 1873 års
riksdag, kom det emellertid, som sagt, en fnurra på tråden.
Konung Oskar, som i motsats till sin broder verkligen satte
stort värde på »royauténs imposanta emblemer»? och tillade dem
mycken betydelse,? blev både ledsen och förtörnad, då Andra

2 Även de tilltalsord, med vilka konungen börjar trontalet, måste
mycket förenklas och förkortas, då adel, präster, borgare och bönder
avlöstes av riksdagens två kamrar. Förut hette det helt pompöst:
»Välborne, ädle och välbördige, ärevördige, vördige och vällärde, äre-
borne, förståndige, välaktade, hedervärde och redelige gode herrar
och svenske mänb» Därefter blev hälsningsordet helt enkelt: »Gode
herrar och svenske män!» Men efter författningsrevisionen 1921, när
även kvinnor gjorde sitt inträde i riksdagen, dugde inte heller den
hälsningen. I stället börjar kungen nu sitt trontal med orden
»Svenska män och kvinnor, valda ombud för Sveriges folkb Enkelt
och sakligt, men en smula prosaiskt.

2 Kungavärdighetens vördnadsbjudande sinnebilder.

3 Att statsceremonier och officiell ståt och prakt ingalunda sakna
betydelse börjar åter även i vår demokratiska tid bli uppenbart.
Redan de statskloka romarne visste fullväl, att folket vill ha icke
blott bröd utan även skådespel. Och så litet förändras människona-
turen på ett par tusen år, att denna berömda regel är fullt tillämp-
lig än i dag. I England fasthåller man ju med en rent rörande trohet
vid alla gamla ceremonier. Men även i republikerna söker man gärna
ge t. ex. statschefernas framträdande en så ståtlig prägel som möjligt.
Så är fallet i både Förenta staterna och Frankrike, ja även i det
genomdemokratiska Finland. I det likaledes synnerligen enkla och
