410 SVENSKA FOLKET PÅ KARL JOHANS TID.

ser hon tre unga män sitta tillsammans på en bänk. De ha
inte ett ord att säga varandra. Och ändå ha de gått ut för
att ha roligt på söndagen! Hon gör sig den frågan: »Har
detta folk ett så ansträngande arbete med att uppehålla
livet, att den kroppsliga vilan blir den mest efterlängtade
vederkvickelsen? Eller är livet inomhus fyllt av den glädje,
man här saknar?» Av och till måste hon utbrista för sig
själv: »Min Gud, vad här är tyst och dött överallt!»

Dryckessederna bli hos dessa människor så mycket mera
motbjudande, som man vid deras dryckesgillen icke får höra
något muntert glam, inga skrattsalvor, såsom vid fester
bland livligare folk, utan allt är tungt allvar. Omdömet
härrör från fransmannen Daumont, som reste till Sve-
rige år 1830 för att utverka sig någon anställning hos Karl
Johan, under vars befäl han fordom tjänat.!

Beeken fick ett obehagligt intryck av svenskarnes sprit-
begär på första maj. Då var det stor folkvandring från Stock-
holm ut till Djurgården, fast det var snö och kallt; men
ändamålet var i själva verket icke att hälsa våren utan att
några timmar dyrka Bacchus. »Det är», säger han, »konstigt
att se en mängd glada halv- eller helfulla människor ligga
ute i snön i en skog och sjunga och väsnas. Att det finns
många sätt här i världen att roa sig på, visste jag; men detta
var för mig något högst besynnerligt.»

»I drucket tillstånd är den svenske bonden fruktansvärds,
säger Häring, som annars endast bland dalkarlar och norr-
länningar fann ansatser till bråkighet och rätthaveri. »Su-
pem var ett av de ord, som starkast brände sig in i hans min-
ne, och Brooke gav den namnet »nordbons balsam». »Den

1 Men för övrigt märks det sannerligen inte på hans skildring av
sin färd, att han fick nej — han är storbelåten med sin resa, med både
natur och folk, och i förtjusningen sträckte han urc färden till Dalarne.
När han prisar Sveriges natur och sunda klimat, är det, som om
man hörde gamle Olof Rudbeck.

Hans vetgirighet är gränslös. Allt, som han får höra om Sverige
och dess historia, anammar han med tacksamhet; men som han inte
förstår språket, bli hans källor inte alltid de pålitligaste, och hans egen
fantasi får bra stort spelrum. Oden var t. ex. för honom ännu en hi-
storisk person, som dog i sin huvudstad, Sigtuna. »För att giva sig ett
ännu förfärligare utseende och även efter döden injaga skräck och
vördnad(!), befallde han, att kroppen skulle ristas med udden av ett
svärd.»
