FINSKA SJÄLVSTÄNDIGHETSSTRÄVANDEN. 107

om friden köptes med ödmjuka åthävor inför den fruktade
grannen. Det var en uppfattning, som tyvärr blott kunde
stärkas av vetskapen om frihetstidens tämligen underhalliga
försvarsanordningar. I en sådan jordmån kunde en finsk
separatism uppspira.

Gustav III gjorde däremot mycket för att ställa den östra
riksdelens invånare till freds under åren efter statsvälvnin-
gen 1772, vilken ej minst i finska officerskretsar hälsades
med stora förhoppningar. Konungen visade ett påtagligt
intresse för Finland, som han mycket ofta besökte; kanske
ha de av hans rådgivare och gunstlingar, som voro födda i
Finland, givit honom impulsen härtill. Finlands försvar,
både det fasta och det rörliga, stärktes eller nyorganiserades
också under Gustavs regering. Sveaborg, skärgårdsflottan
och Savolaksbrigaden voro stolta vittnesbörd därom. In-
om en stor del av Finlands officerskår tycks också under
decenniet efter 1772 en varmt konungsk stämning ha varit
rådande. Valhallaorden på Sveaborg var, som Bruno Lesch
och andra påpekat, icke oppositionell mot Gustav III utan
rojalistisk och nordiskt-götisk till sin anda. Man drömde
om att återuppliva den nordiska forntidens mannamod och
redbarhet. Då J. A. Ehrenström långt senare i sina »Histo-
riska minnen» skildrar denna officersklubb såsom antiroja-
listisk, gör han sig skyldig till en förmodligen medveten
förvrängning och föregriper på visst sätt den senare utveck-
lingen av händelserna. Några år senare äro nämli-
gen flere av Valhallaordens medlemmar, främst dess »sty-
rande och befallande drott> Johan Anders Jägerhorn,
att finna bland Anjalamännen, och några av dem företräda
då de finska självständighetsidéerna.

Även om Valhallaorden till sin karaktär närmast var roja-
listisk, hindrar detta naturligtvis ej, att känslan för den finska
egenarten i en eller annan form då eller ändå tidigare kun-
nat framträda i Finland. A. R. Cederberg gör den djärva för-
modan, att alltsedan freden i Nystad 1721 mer eller mindre
klart fattade tankar på Finlands politiska självständig-
het sysselsatt sinnena i vissa kretsar i landet. Med full tydlig-
het framträda dessa självständighetstendenser dock egentligen
först efter 1786 årsriksdag och även då inom en ytterligt begrän-
sad krets. De äro de radikalaste uttrycken för det missnöje med
