126 KARL XI1:S FÖRMYNDARE.

säga. För England hade dock Sveriges väpnade uppträ-
dande i Hollands närhet haft den betydelsen, att det utövat
ett ganska verksamt hot mot denna makt. Sverige hade
alltså uppfyllt sina förpliktelser mot bundsförvanten, men
icke hade episoden höjt dess anseende som krigarstat.

Icke förty jublade rikskanslern över att man »med reputa-
tion och heder» kommit ur den bremiska affären, och rege-
ringen beslöt, att i anledning därav en tacksägelsedag skulle
hållas över hela riket. På sätt och vis kunde man ju också
ha skäl att vara belåten, däröver nämligen, att man ej ge-
nom det lättsinnigt igångsatta företaget råkat in i mycket
farligare äventyr. Annars voro de ekonomiska följderna av
vad svenskarne redan varit med om tillräckligt bedrövliga
för att snarare motivera botgöring än tacksägelse. Kriget
förstörde nämligen alldeles Bondes lovande finansplan,
vid samma tid som dess upphovsman av sjukdom hindra-
des från att vidare leda finansärendena. På våren 1667
avled han på väg till en tysk brunnsort. Övervunnen och
bitter till sinnes gick han bort. Men andra skulle upptaga
den kamp han fört mot De la Gardies politiska och ekono-
miska lättsinne.

x x
x

Efter år 1666 blev tillståndet i landet allt sorgligare.
Nu var det ej längre någon tanke på att göra av-
betalningar på statsskulden. Tvärtom måste man taga
lån på kommande års inkomster. Ämbets- och tjänstemän
fingo ej längre ut sina löner utan måste nästan tigga sin föda,
eller också blevo de oredliga och togo mutor. Många exem-
pel på en rörande plikttrohet finnas dock. Så ankom, för
att anföra ett exempel, från postmästaren i Filipstad
år 1662 ett brev till rikskanslern, vari han åberopade sina
slånglige trogne gjorde tjänsters, för vilka han »nu på 11
års tid ingen lön njutit», vadan han anhöll att utfå sin reste-
rande avlöning.

I flera garnisonsorter fingo soldaterna gå »nakote och
utan värja» och fingo knappt annat än torrt bröd och vat-
ten att leva av. Dock visade dessa sarma och eländiga
varelser» ett beundransvärt tålamod. Men till slut rymde
de hopvis för att icke behöva svälta ihjäl. Och då man utfäste
