688 GUSTAV IV ADOLF.

om att den gamle Wingård själv var pappa till både den och
en massa andra historier. Han var, som man ser av hans
ymniga produktion, en van berättare och kåsör, och säkert
har han mångfaldiga gånger vid och efter goda middagsbord
»dragit» sina krigsminnen i glada och upprymda lag. Inte
skadade det då, om han för var gång färglade och bättrade
på ytterligare, ty den övade anekdotberättaren gör ju inte
anspråk på högre grad av historisk trovärdighet, än som
brukar tillmätas jakt- och skepparhistorier. Huvudsaken
är, att anekdoten är pikant serverad. Memoarförfeitaren
har själv i ett brev till sin broder ärkebiskop Karl Fredrik
af Wingård öppenhjärtigt och lekande yttrat om sig själv
såsom memoarförfattare: »Man åldras och blir självsvåldigare
samt radotterar! mera på gamla dagar än förut.» Han er-
känner villigt, att han inte drar sig för »något joller och puts-
lustigheter, som också smakar en viss publik». Därigenom
hade han fått både »symamseller och herrar inom boddisken»
till förtjusta läsare, och — tillägger han — »som en välbeställd
publicist söker jag skriva ju fler dess bättre i lag». Så har i
hans frodiga fantasi pistolhistorien växt fram ur det enkla
faktum, att Gustav Adolf beundrade Karl XII och sökte
likna honom, och att konungen efteråt blev rubbad till sitt
förstånd.? Sedan har Runeberg genom sin dikt etsat in i ge-

! Pratar strunt, pratar bredvid mun. — ? De historier, som me-
moarförfattaren Wingård >gjort> eller förbättrat till oigenkännlighet
äro, såsom Grade påvisat, legio. Blott en godbit må anföras. Den
handlar om när Toll skulle avsluta konventionen om utrymmandet av
Rägen. Det verkliga förloppet var då, att Toll själv på ett pPapper
nedskrev de skäl, som nödvändiggjorde öns utrymmande, och att
konungen med av sjukdom darrande hand på samma papper skrev en
fullmakt för Toll att vidtaga nödiga åtgärder till arméns räddning.
Men Wingård har en helt annan, mycket dramatisk skildring av hur
denna fullmakt tillkom. Enligt honom fick Toll sig överräckt en
fullmakt i chifferskrift och undertecknad med konungens initialer.
Men Toll makulerade genast papperet i handen (således i konungens
åsyn!) och stoppade det sålunda i fickan, sägande: »På mitt gamla
grånade huvud må jag taga min ansvarighet för vad jag för mitt
fädernesland och kärnan av armén bör och skall göra.> — >Härtill
behöver endast nämnas», säger Grade, >att ifrågavarande märkliga
aktstycke förvaras å Lunds universitetsbibliotek, samt att det sak-
nar både ”konungens initialbokstäver” och ”chiffertillägg', och att
det ej företer minsta spår av någon sorts ”makulering”.>
