VI OCH VÄRLDSKRIGET. 725

ansvarigas belåtenhet över att »svinnet» blev så obetydligt
som exempelvis »blott» 3,000 tjog färska ägg, 170,000 kg.
salt fläsk, 62 tunnor sill och 4 millioner kg. potatis på de
33 millioner, som lagrades av sistnämnda vara — de som
ruttnade bort äro icke medräknade i»svinnet». — Möjligen kan
man på tal om potatisen också undra, om det varit alldeles
nödvändigt att betala rotfruktspris och transportpengar för
1,000 hästlass jord, som man med tiden måste köra bort
från lagerlokalerna för rotfrukter.!

Det är sannerligen så, att man knappast kan tro sina ögon,
när man ser allt vad oduglighet att leda och organisera,
förenad med byråkratisk självgodhet av högsta rang, kunnat
ställa till inom denna kristidsorganisation eller rättare sagt
parodi på organisation med dess tidtals mer än 500 tjänste-
män, vilka kostade oss över två millioner kronor om året i
avlöningar, samt nära ett tusental arbetare. Tänk, om ett
enskilt företag sköttes på det sättet! om bolagets styrelse
och verkställande direktör kommit med ett sådant slut-
resultat av fyra års förvaltning!

»sMen så får man inte resonera», förklarade livsmedels-
nämnden själv. Den fordrade att bli betraktad som en för-
säkringsinstitution till skydd mot hungersnöd och fann det
otillständigt, att man bråkade och väsnades för att stock-
holmarne fått punga ut med en sammanlagd försäkrings-
premie för fyra år på 17 millioner kronor — det blev ju bara
10 kr. om året per invånare, barn och fattighjon inberäknadel
De som klandrade nämnden, hade egentligen inte begripit
ett dyft av dess egentliga uppgift, en uppgift som denna orga-
nisation fyllt på ett sätt, som borde göra den värd att för
tid och evighet bevaras i tacksam hågkomst. — Tänk på
hur lindrigt Stockholm sluppit undan i jämförelse med Kri-
stianial

1 Hade revisorerna inte varit, så hade vi skattdragare fått betala,
även ett »svinn» av kontanta pengar på över 25,000 kr. Genom revi-
sorernas ingripande blev nämligen den summan inbetalt till stads-
kassan av en annonsagentur. Förhållandet var, att livsmedelsnämndens
annonser gingo på så kolossala summor, att den firma, som ombesörjde
annonseringen, lämnade en betydlig rabatt på annonsräkningarna.
Men för andra hälften av 1918 glömde nämnden helt enkelt bort sin
fordran hos annonsfirman. Undras, om någon av livsmedelsherrarne
varit lika slö, ifall det gällt hans egna pengar i stället för stadens.
