JOHAN BANERS FÄLTTÅG. 393

sina egna vägar och kanske, när de fått tre månaders per-
mission, behagade ta sig sex utan att låta höra av sig.

Och till alla dessa besvärligheter och förtretligheter kommo
de evigt upprepade bekymren för arméernas inkvartering,
det ideliga parlamenterandet därom med de olika furstarne
och regeringarna, bristen på underhållsmedel i det utsugna
landet och officerarnes ständiga krav på pengar, alltid pengar.
Ibland sviktade också till och med Baners järnkraft. Han
visste inte, hur han skulle härda ut, och tänkte på att
överge alltsammans.

Öre 1638

Men trots alla dessa mångfaldiga bekymmer kände han
dock ansvaret för Gustav Adolfs verk vila alltför tungt på
sig, för att han skulle överge sin post i de allvarstunga tider,
som stundade. Att med politisk konst återuppbygga Gustav
Adolfs och Axel Oxenstiernas verk låg utom möjlighetens
gränser. »Endast vapenlyckan kunde utföra, vad vapen-
lyckan begynti, säger vår störste historieskrivare. Och till
Sveriges lycka fanns nu rätte mannen för vapenbragder, han,
som icke förtröttades i att med sitt fältherresnille tjäna
fosterlandet, han, som aldrig gav sin sak förlorad, Johan
Baner. Huru han och Axel Oxenstierna nu lyckades att
genom sin nästan övermänskligt sega, uthållande kraft och
personliga överlägsenhet ersätta, vad som brast i medel, hör
