1790 ÅRS RYSKA KRIG. 115

»filosofen» baron Grimm! satiriserar hon blodigt Gustav III
och kallar honom ömsom för »jämmerhjälte», »Don Gustave»
och Sir John Falstaff. Efter Anjalamyteriet berättar hon
hånfullt för Potemkin om »det narraktiga kriget med hjälten
Läderlich>. Men att Gustavs rustningar och krigsutbrottet
i själva verket hade berört henne ytterst obehagligt, därom
vittna åtskilliga andra yttranden i hennes omfångsrika kor-
respondens. Hon anropade Gud till domare över svenskarnes
»lättsinne och fräckhet». Medvetandet om att Petersburg låg
så nära den svenska gränsen berörde kejsarinnan mycket
obehagligt. Och för kampen mot Turkiet var kriget med
Sverige etl streck i räkningen. I själva verket behövdes
alla ryska stridskrafter ävensom de mera framstående ryska
överbefälhavarne alltför väl mot turkarne, över vilka man
ännu ej vunnit några avgörande framgångar. Kännbart var
det också för Katarina att tillsvidare nödgas avstå från att
skicka sin flotta till Svarta havet. Den måste nu användas i
Östersjön. En lycka var det dock för kejsarinnan, att hennes
sjöstridskrafter hade en utmärkt befälhavare i den gamle
erfarne skotten Samuel Greigh.

1790 års ryska krig.
Sid. 434—444,

Erfarenheterna från de föregående krigsåren hade på för-
hand gjort det klart för Gustav, att till lands kunde
han ej vinna någon avgörande seger. Hans hopp stod i stället
till sjövapnet. Konungen satte därför in hela sin energi på
att förstärka detta, och under vintern och våren 1790 till-
växte den svenska flottan häpnadsväckande snabbt. Väåra
stora skogar fingo lämna materialet, och för bemanningen
hade vi vår duktiga kustbefolkning att lita till. Framemot
sommaren 1790 förfogade Gustav III över en ansenlig sjö-

1 En av upplysningstidens mest kända författare. Han förde en
vidlyftig korrespondens med flere furstliga personer och stod högt i
gunst hos Katarina.

2 Ungefär detsamma som slarver.
