254 EN VITTER STORHETSTID.

Men liten pilt bland strandens pilar tillropar honom: »Arma
gubbel varför spela?» Guds barn kunde han ju aldrig bliva.
Då blev Näcken djupt bedrövad:

»Gigan tystnar. Aldrig Näcken
spelar mer i silverbäcken.»

Skönare har ej tanken om »naturens förbannelse» tol-
kats än i denna sång, i vilken Stagnelius för oss till själva
källan för sin diktning. Ty samma nordiska sommarnatts
vemodiga längtan, som klagar i Näcken, är det ock som suckar
och svärmar i denne nordiske ynglings lidande hjärta. En
stackars söndersliten diktarsjäll

Stagnelius” hem var Gärdslösa prästgård mitt på Öland till
1810, då hans far flyitade över till Kalmar som biskop.! Erik
Johan var då sjutton år. Den blivande skalden var ett ovan-
ligt begåvat barn. »Han fattade lätt allting, även de benigaste
saker», berättade hans far. Alla böcker, som han kom över,
formligen slukade han. Men i andra barns lekar såg man ho-
nom sällan vara med. Han tyckte mera om att ströva om-
kring på egen hand. Det roligaste han visste lär ha varit att
kliva upp på stegar och tak och hoppa ned därifrån. Då man
varnade honom, svarade han, att på det viset skulle han nog
till slut lära sig att flyga. En kär plats för honom var kyrko-
gården invid hemmet. Där lärde han sig på egen hand att
skriva genom att i sanden efterbilda bokstäverna på gravvår-
darna. Men den stora hemligheten av sin konst ville han be-
hålla för sig själv. Prästgårdens gamla hushållerska, som
listat ut den, ville en gång på ett kafferep tvinga den lille
att visa sin färdighet. Han tredskades i det längsta; men när
han inte kunde undkomma, skrev han till slut på en pappers-
lapp med stora, ojämna bokstäver ett par ord, som gummorna
fingo stava ihop och befunno vara: ,vOTÄKA FRUNTIMER:.

Under sin studenttid i Uppsala synes han ha deltagit i
nationslivet inom Kalmar nation men däremot icke ha ha!lt

! Båda föräldrarna voro fromma och hjärtegoda människor. De
hade fyra söner och två döttrar. Äldste sonen blev domkyrkosysslo-
man i Kalmar. Fast han samlade ihop en förmögenhet, klädde han
sig som en bonde och sågs ofta vandrande i träskor. Hans lynne var
mycket underligt. En gång hittade han på att tiga ett helt år. Han
gifte sig med en av faderns ladugårdspigor. Den yngste sonen var fan-
junkare men förföll till dryckenskap och blev rubbad till förståndet.
