Ett besök på en svensk storbondes gård
på 8o0o-talet.

tusenden, som vi nu följt dess öden. Tack vare för-

bättrade redskap ha invånarne kunnat på många sätt
göra det bättre och trevligare för sig. De små byarna vid
vattenlederna ha växt ut till milsvida bygder med åkrar och
ängar.

Men mellan dem utbredde sig väldiga ödemarker, skog-
beväxta myrar och bergstrakter, där en färd var både farlig
och mödosam. Icke nog med att vägarna — där det över-
huvudtaget alls fanns några sådana — voro eländiga, utan
den resande fick dessutom vara beredd på överfall av både
stigmän och vilddjur. Man föredrog därför att så mycket
som möjligt färdas på floder och sjöar. De vägar, som funnos
till lands, voro smala och avsedda endast för ridning. Varor
och förnödenheter klövjades på packhästar såsom än 1I dag
1 fjälltrakter.

I avlägsna landsändar följa ännu 1 dag de flesta härads-
och sockenvägar dessa urgamla ridvägar. Som bekant gå
sådana gamla vägar ofta fram över höga berg och förefalla
därför nutida människor onödigt besvärliga. Men detta
beror just på att de leda sitt ursprung från en tid, då marken
var långt mera vattensjuk än nu, och då man ej förfogade
över vår tids hjälpmedel att bygga vägar genom sump-
marker.

MYCKET har vårt lands befolkning ökats under de år-

Efter en mödosam färd på sådana uppblötta vägar komma
vi en mörk höstkväll fram till en storbondes gård. Den be-
står av flera hus med blott ett rum i varje: köket är ett hus,
