566 DE YNGRE MÖSSORNAS TID 1765—1769.

sina arbetare efter då gängse kurs, men enligt kontrakt skulle
de ha betalningen för sitt järn i riksdaler efter den kurs,
som gällde vid leveranstiden. Den inträffade på sommaren
1767, och då var kursen !/s lägre, än vad de beräknat. De
gjorde därför oerhörda förluster, och följderna därav fick
naturligtvis hela Bergslagens befolkning känna på. Här
blev det allmän nöd, och regeringen måste gripa in genom
att tillhandahålla bergsmän och bruksfolk spannmål på
lindriga betalningsvillkor.

Det var en mörk tavla, som landshövdingeberättelserna
gåvo av tillståndet i olika landsändar: överallt nedlagda
fabriker, tynande handel och hantverk, lantbruket förlamat
och utmätningar och tvångsauktioner som följd. Kammar-
kollegium, som ägde att på grundvalen av dessa berät-
telser ge regeringen en samlad bild av tillståndet i riket,
sparade icke på skuggorna. Presidenten i detta ämbetsverk,
von Hermansson, var nämligen en av Mössornas hän-
synslösaste och mest hatade motståndare. Han hade redan
flere gånger varit i delo med regeringen och vid ett tillfälle
fått sig en kraftig skrapa för tredska och försök att genom
osannfärdig berättelse föra Kungl. Maj:t bakom ljuset. Ja
rådet hade t. o. m. beslutat åtala kollegiet inför justitie-
kanslern för dess »dristiga och otillständiga avvikande från
den underdåniga vördnad, som I oss, såsom eder överhet,
vid alla tillfällen skyldige ärems. Men härpå hade kollegiet
avgivit ett trotsigt svar, som gick ut på att regeringen för-
farit olagligt. Utom sig av harm över så mycken fräckhet,
beslöt rådet då den 8 december 1768 att ställa hela kammar-
kollegium till svars för majestätsförbrytelse inför en division
av Svea hovrätt. Denna division var godtyckligt samman-
satt av män, som till största delen voro kända såsom iv-
riga Mössor — en av dem var självaste presidenten Freden-
stierna? och en annan hans son, som var hovrättsråd.

Den fråga, det här gällde, hade den allra största räckvidd.
Saken var nämligen den, att Mössrådet ingalunda var så
allsmäktigt, som man vid första påseendet skulle kunna tro.
Det hade nämligen emot sig en kompakt opposition inom
ämbetsverken, där nästan alla högre poster voro besatta

1 Se sid. 88 och 91.
