KARL JOHAN MEDVERKAR TILL ATT STÖRTA NAPOLEON. 127

bundit denna skonsamhet med tanken på att för fransmän-
nen framstå som deras räddare undan det Napoleonska för-
trycket och vid ett nytt kejsarval kunna räkna sig fol-
kets tacksamhet till godo. Det finns verkligen omständig-
heter som kunna tydas såsom pekande i denna riktning.
Men några bevis har ingen kunnat förebringa, ty de ytt-
randen i den vägen, som citerats efter Karl Johan, behöva ej
tagas alltför mycket efter orden utan få nog mest skrivas på
hans kända gascogniska pratsamhet.

Lika naturlig, som Karl Johans medkänsla var med det
folk, ur vars sköte han framgått, lika självklart måste det
vara, att hans handlingssätt i kriget skulle förestavas av
svenska synpunkter men icke av någon specifikt preus-
sisk patriotism. Hans mål var att på tysk mark erövra Nor-
ge. Sin egen strategiska begåvning kunde han därför ställa
till de allierades förfogande i den gemensamma kraftansträng-
ningen för att störta Napoleon, men sina svenskar var det
hans plikt att spara så mycket som möjligt för en senare
förestånde svensk uppgift.

I anledning av de förebråelser, som från preussiskt håll
riktades mot honom, yttrade han också till en preussisk offi-
cer, som var hans ordonnans: »Ni preussare borde blygas
att förebrå mig att uppoffra preussarne och spara svenskarne.
Om ni hade i uppdrag att försvara Stockholm med preus-
siska och svenska trupper, skulle ni väl låta edra egna gå
under i första linjen?»

Det finns också flere — även tyska — forskare i denna

hjärtat och ej alls gick till hjärtat.» Det var under ett samtal med
den vittra överstinnan Malla Silfverstolpe, som Karl Johan yttrade
detta vid ett besök i Uppsala 1819.

Hon sade då: »Således kunde han ej bli älskad?» —

»Nej! Men han hade i alla fall en oemotståndlig tjusningsförmåga.
Jag älskade honom ej; men jag nalkades honom aldrig, jag lämnade
honom aldrig utan en obeskrivbar känsla. Han var medryckande;
han förstod att kuva. Han kände sina medel; han använde dem
genialiskt. Men sedan han låtit utropa sig till kejsare, förlorade han
i hederligt folks ögon och tappade själv huvudet. — Ack, min fru!
Jag försäkrar Er: då man dricker ur maktens giftbägare, berusar man
sig ofta. Hans öde är ett lärorikt, varnande exempel. Han litade
blott på sitt snille, och liksom allt kan slitas ut, så har också han sli-
tit ut sin hjärna genom att överanstränga den. Allt har sitt slut, allt
blir utslitet; det är blott hjärtats godhet, själens renhet, som består.»
