218 DET LÅG ETT SKIMMER ÖVER GUSTAVS DAGAR.d

hjältars och hjältinnors olycksöden fängsla honom, därför
att de erbjuda jämförelsepunkter med hans egna lidanden.
Han älskade att likna sig själv vid svanen, som tvungits
att övergiva den vassdunge, där han fötts. Med ljuvt vemod
fördjupar han sig i bilden av hur den stackars fågeln lyfter
vingarna för att bland okända skär finna den strand, där han
får vila ut och klaga. Men vågen svallar upp och rycker ho-
nom ned i »det svarta, eviga djupet».

Franzén har med en vacker bild kallat honom ett lidande
verktyg, en eolsharpa, på vilken vinden spelade än himmelskt
ljuva ackord, än demoniskt skärande dissonanser. Och
Sveriges störste skald sjunger om honom:

»Förstörd, förvissnad före mogningsstunden,
en rik men sönderbruten harmoni,

en genius, ack! för djupt i stoftet bunden.
Hur ömt begråter han i lagerlunden

var likes kval: du hör hans eget däruti.>

& S +
Såväl Thorild som Lidner hade många efterföljare. Det
fanns gott om ungdomar, i vilka det jäste av både veka och
våldsamma känslor liksom av världsomstörtande idéer. Den
kanske mest typiske »Lidnerianem» var Karl Johan Linde-
gren, en talangfull och mycket populär dramatisk författare,
vilken som människa led av den ohjälpliga svagheten att
aldrig kunna sköta sig själv och därför fick tillbringa en god
del av sitt liv inom gäldstugans fyra väggar. Men hans sejourer
där skulle icke ha varit riktigt tidsenliga, om ej fångvaktarens
lilla flicka delat sin brödkaka med den olycklige diktaren.
Att dieten inte varit hög i vardagslag förstår man av de
tiggarbrev till vänner och gynnare, där han. lovar, att en
ädel givare skall bli välsignad

»av en man, som fordom fet,
nu är mager som en get>.

Han skildrar sig själv såsom »en människa med ett oroligt
huvud och ett ännu oroligare hjärta». Såväl hans skådespel
som hans poem gingo i den sensationella och gråtmilda gen-
ren, och ofta avbrytes dialogen av skådespelarnas snyft-
ningar. Det stående temat var, att ett s. k. »gott hjärta» för-
