568 KARL X GUSTAV.

de farliga genom sin skicklighet i att från hästryggen av-
skjuta pilar.

Men varken polackers eller tatarers anlopp förmådde ge-
nombryta de förbundnas stridslinje. Tack vare dessa krigares
orubbliga disciplin och dödsföraktande mod kunde Karl
Gustav nu utveckla hela sin beundransvärda förmåga att
leda härarnas rörelser på slagfältet, att gripa de gynnsamma
ögonblicken i flykten.

Slagets stora, avgörande, mest spännande ögonblick var
det, då konungen lät hela slaglinjen svänga runt med begag-
nande av en sandkulle, vilken kurfursten tappert försvarat,
såsom diameterns medelpunkt, så att armén kom att bilda
ny front mot fienden. Därigenom vunno svenskarne och
brandenburgarne icke blott fördelen av gynnsammare ter-
räng utan också, att de fingo både sol och vind på ryggen.
Men för att under pågående strid kunna göra en dylik direk-
tionsförändring med 18,000 man på en frontlinje, som upptar
3 kilometer i längd, fordras i sanning manövervana och väl
disciplinerade trupper.

Som en enda stor skvadron ryckte därefter hela armén
långsamt men oemotståndligt fram och sopade undan fien-
dens lösa ryttarsvärmar. Det hjälpte ej, att polackernas
konung, Johan Kasimir, kastade fram sina kärntrupper till
anfall med ursinnig kraft: de brötos sönder mot de svenska
och brandenburgska linjerna, de mejades massvis ned av
deras muskötsalvor och vräktes som spillror omkring på slag-
fältet, tills de slutligen försvunno ur synhåll. Varken med
böner eller med hotelser kunde deras konung förmå dem till
nya anfall mot dessa fiender, som stodo där så fruktansvärda
i sin kallblodighet och sega kraft. Själv blev Johan Kasimir
av de flyende bortryckt från slagfältet, och först långt från
den svenska linjen kunde han få sina skaror ordnade igen.

Karl Gustavs fältherrebragder vid Varschava äro av den
art, att de avtvungit själve Napoleon de högsta lovord.

Själv blev Karl Gustav en gång i stridens hetta omringad
av sju tatarer, vilka »i fullt fläng rände in på honom med
fällda lansar. Två sköt han ned, den tredje, som riktat
sin lans mot hans häst, avfärdade han med sin värja, så att
lansen rände djupt ned i marken, och de fyra andra dödades
eller jagades bort av konungens följeslagare.
