KARL VON LINNÉ. 325

hade sina ungar. Jag tog en — modern lopp in på mig,
att jag henne kunde tagit, sprang stadigt om mig; jag hade
100 gånger utan möda kunnat dräpit henne, om icke jag
haft försyn göra de små ungarna värnlösa i sina unga år
och betänkt mödrars hjärtelag. Jag gav henne sin son igen.»

Men omväxling förnöjer: hur njöt ej den unge vandraren,
när han sedan från fjällens kyla kom ned i ljumma dalar
på norska sidan! »När vi omsider kommo neder», skriver
han, »vad fick jag icke för nöje för min trötta kropp! Jag
kom då utur ett kallt och fruset fjäll neder uti en varm och
sjudande dal. Jag satte mig neder att äta smultron. I stäl-
let för snö och is såg jag gröna örter stå uti sitt ljuvaste
flor. Jag fick svalka mig med komjölk och vederkvickade
mig med mat samt med att sitta på stol.»

Det var till Sörfjorden i Nordland, som Linn&geus kommit
ner. I dess innersta vik bodde han några dagar hos en skep-
pare. I dessa fjälltrakter råkade han en dag ut för ett livs-
farligt äventyr av otrevligaste slag. Han berättar därom:
»När jag nu gick upp emellan bergen att plocka smultron,
får jag se en lapp, som gick med bössa att söka efter fågel.
Jag brydde mig om honom intet, förrän det small, då jag
såg mig tillbakas och han var tämmeligen nära mig, dock
inunder. Kulan slog emot en sten straxt ovanföre mig. Jag,
Gudi evigt lov, slapp, och han sprang. Honom såg jag ej
mer, men jag fogade mig straxt hem.»

Den fientlighet, som lapparne i somliga trakter visade
mot främlingar, var säkert att tillskriva den ovänliga och
hårda behandling, som de själva fingo röna av svenskar
och norrmän, med vilka fjällfolket kom i beröring.

I dessa trakter fick han också se, hur det gick till, när
lapparne gällade rentjurarne: »Husbonden låter renen, som
är 221/2 år gammal, 14 dagar före Michaelis hållas av en uti
hornen. Han stiger bort till låret och biter med tänderna
uti pungen, dock så att intet hål går på skinnet, ty då dör
renen. Sedan kramar han med fingrarna honom litet och
sedan på andra sidan den andra, då renen ej sparkar med
foten. Renen bliver frisk på en vecka; dock bliver han först
litet sjuk, att han näppeligen kan följa den andra hjorden.?

Efter några dagars vila i Norge började strapatserna åter
den 15 juli, då Linneus med en följeslagare bröt upp och
