250 OSCAR II:8 TID.

än hans äldre bror. Oskar I tog honom ej sällan till råds
och använde honom som ett slags privatsekreterare.

Oscar II var begåvad både i konstnärlig och vetenskaplig
riktning. Dessa anlag hade han fördjupat genom omfattande
studier, så att Sveriges konung blev Europas lärdaste och
finast bildade monark på sin tid. Han gjorde sig också känd
som en nitisk främjare av vetenskap och konst. Själv var
han både skald och prosaförfattare, och som talare räknades
han till sitt lands yppersta. Hans diktsamling »Ur svenska
flottans minnen» blev år 1857 prisbelönt av Svenska akade-
mien. På gamla dagar uttalade sig författaren med älskvärd
självrannsakan om detta ungdomsverk sålunda: »Ehuru dessa
sånger tyvärr icke kunna sägas varken till form eller innehåll
vara så originella, som jag då ansåg och numera skulle önskat,
så äro de likväl åtminstone sprungna ur en ungdomlig hän-
förelses friska källåder och skola såsom sådana törhända
även av en kritisk eftervärld med överseende kunna betrak-
tas.s» — Säkert är, att en dikt, som aldrig skall förgäves vädja
till ett sjömanshjärta, är inledningssången »Östersjön» med
det 1 vårens och islossningens tid så tjusande anslaget:

»Du blånande hav, som mångtusende år
mot Skandiens klippor har slagit,
som brutit din boja var gryende vår
och frigjord i fjärran har dragit,
dig ägnas min sång, ty jag länytar dit ut,
när böljorna slå emot skären.>

Musikalisk var kung Oscar även. »De lyckligaste stunder,
Hans Maj:t upplever», säger Dardel i sina dagboksanteck-
ningar, »äro de, då han sjunger duetter tillsammans med
unga vackra damer från stora världen eller operan.»

Oscar II var kung i varje tum. Den ståtliga gestalten, de
nobla anletsdragen — allt vittnade om majestät och ingav
vördnad, Han hyste också en fast tro på konungadömet av
Guds nåde — fast hans farfar var en revolutionens son. Det
var med tanke på denna Oscar II:s tendens, som Emil Key
i en tidningsartikel påpekade, att »singen erhåller någon för-
måga av ”Guds nåde” men av Guds nåd».

Populär på samma sätt som Karl XV kunde Oscar II icke
bli. Därtill var han alltid för mycket av »Hans Maj:ts. Ofta
anfördes under 1870-talet ett yttrande, som tillskrevs hans
