430 EN STORHETSTID FÖR VÅR ANDLIGA KULTUR.

ren sov han blott från klockan 10 till 3. Vintertiden arbe-
tade han visserligen ej i regel så -onaturligt länge, men ej
sällan hände det, att han även då steg upp på nätterna,
tände sin pipa och satte sig att skriva, tills han tröttnade.
Överdrifterna i hans arbetsamhet motvägdes dock något
därav, att »så snart han märkte minsta tröghet, gick han
ifrån arbetet, vilade sig med det han rökte en pipa tobak
eller kastade sig på sängen, då han hade den gåvan att straxt
somna, så han snärkade. Därigenom var han innan en kvart
åter munter och satte sig då till arbete igen. Härmed con-
tinuerade han flere gånger om dagem, berättar hans son Karl.
Ett omdöme av särskilt intresse om Linn&gus som män-
niska är Lovisa Ulrikas. Hon kom rätt mycket i berö-
ring med honom, särskilt då han höll på med att ordna
hennes naturaliesamlingar, och hade mycket glädje av hans
sällskap. I ett brev till sin moder skriver hon om honom:
»Det är en mycket underhållande man. Han har hela värl-
dens kvickhet utan att äga dess sätt, och av bägge dessa
skäl roar han mig högligen. Det går ej en dag, utan att
han hittar på något sätt att hålla alla vid gott humör.»

En åldrande blomsterkonung.

På äldre dagar, år 1762, blev Linn&us adlad — det var
den tidens sätt att belöna även vetenskapliga förtjänster.
Han utbytte då sitt frejdade namn mot von Linné. Ly-
sande utmärkelser kommo också Linneus till del från främ-
mande land. Han gladde sig över dem som ett barn, gladde
sig kanske mest därför, att han i dem såg en hyllning åt den
vetenskap, som genom honom lyfts från förakt till ära.
Han var för uppriktig för att kunna dölja sin glädje och
skilde sig därigenom från den stora massan av verkligt få-
fänga skådespelarnaturer, som med ett spydigt skämt mena
sig kunna dölja sitt inre högmod över s. k. utmärkelser,
som i själva verket kanske äro rena rama strunten, köpt
och förvärvad för hopjobbade pengar. Linné var för stor
för att dölja sig. Sådan han verkligen var, sådan visade han
sig ock. Han erkänner också i ett brev: »Om jag säger, att
jag är hatare av beröm, så ljuger jag som alla andra: vem
hatade sitt eget kött? Men nog känner Min herre vår egen
