EN KVICK MEN OFÖRSKÄMD OPPOSITIONSSKRIBENT. 201

”Hej, nu äro vi saliga! ropade Kråkvinkelsborna.»

Men en fanns, som inte var glad; och det var Hin håle.
Han hade varit så säker på att få ta åtiuinstone dompros-
ten Lidman. Palmer sporde då satan, varmed mörksens
furste skulle ha pinat domprosten, ifall han hade fått honom
i sitt våld. »Med att läsa sina egna anföranden till konsi-
storii protokoller», sade Hin håle.

»0 vilket sataniskt påfund! utropade Palmeer. »Vilken
raffinerad grymhet i uppfinningen av kvallb» — »Håren reste
sig på mitt huvud», säger han; »i förskräckelsen vaknade jag,
och min dröm var slut.»

Efter sina motgångar på den pedagogiska banan återvände
Palmeer till journalistiken, skaffade sig eget boktryckeri och
grundade år 1838 tidningen »Östgöta korrespondenten» men
tröttnade naturligtvis snart igen, dök sedan upp än här än
där — ett tag som lärare i åkerbrukskemi vid en lantbruks-
skola, en annan gång som grundare av ett nytt tidningsföre-
tag — och dog 1854. I sitt testamentes första paragraf hade
han förordnat: »Min ärvda förmögenhet är arvsynden; och
alldenstund jag ingen rättighet äger att ärvd förmögenhet
fritt disponera, så må den i Guds namn bland mina släktingar
och fränder fördelas, på sätt som gällande lag och förordningar
föreskriva.»

Många av Palmeers kvickheter gingo land och rike omkring,
såsom hans infall: »Riv dig inte i huvudet — du kan få stickor
i fingrarna», eller hans definition av filosofien såsom »ett
oändligt oväsen om ett oändligt väsen». Politiken kallade
han »konsten att så ställa sig in hos Hin onde, att man ej
stöter sig med Vår Herre».!

! Mot biskop Hedrén var han alltid skamlöst elak. Visserligen gjorde
sig även en så vederhäftig bedömare som Tegnér lustig över sin ämbets-
broders »obegripliga trevnad i hovtrappor och silkesstrumpor», kallade
honom »ett länsmansgeni» och kunde inte härda ut med hans mångor-
dighet som talare. »Jag påminner mig från riksdagen, huru jag vanligen
lutade mig ner för att ta en lur, när han steg upp för att tala. När jag
vaknade och var fullsövd, talade han ännuw, anförtrodde Tegnér en
god vän. Men liksom alla, som ville vara rättvisa, kunde han dock
ej annat än ge Hedrén erkännande för att vara både en god människa
och en praktiskt duglig stiftschef. Palmer däremot var, som sagt,
