460 EN STORHETSTID FÖR VÅR ANDLIGA KULTUR.

Studentliv på 1700-talet.

konstaterade vi, att den tidens studenter ingalunda

hörde till »de stilla i landem». Ett ytterligare exempel
på hur det kunde gå till, när det ungdomliga blodet rå-
kade i svallning, har man vid en disputation, som hölls
år 1741 av Linn&us” medtävlare om professuren i Uppsala,
adjunkten Wallerius. Det blev ett skådespel, som väckte
uppseende långt utanför lärdomsstaden.

Wallerii avhandling utgjorde ett angrepp på Linn&eus som
naturforskare. Redan före disputationen hade denna skrift
väckt allmän förargelse genom sin hätska ton och förfat-
tarens småsinta benägenhet att klandra och förvränga allt,
vad Linneus skrivit. Teologie professor Beronius fann sig
också föranlåten att uppträda som extra opponent och taga
Wallerius i grundlig upptuktelse för att han ej »hade iakt-
tagit de regler, som kristelig kärlek och goda seder före-
skrivas. Men medicine professor Rosén, som i egenskap av
dekanus skulle upprätthålla ordningen, avbröt honom gång
efter annan i upphetsad sinnesstämning och förklarade, att
allt vad Beronius anförde vore »scommata,! ineptier,? puerile?
och en theologo? oanständiga saker. Ja till slut blev han
så utom sig, att han gav Beronius epitetet »opponens impu-
dentissimus»,? varöver en del av studenterna, vilka i stora
massor fyllde salen, högljutt gåvo sitt missnöje till känna.

Då började Wallerius i sin tur förfäkta sin sak »föga bättre,
med stampande, skriande och oskickelige åtbörder, och
en del studenter togo hörbarligen parti för honom. Men
Beronius bara gick på med orubbligt lugn och läxade upp
författaren utan att bry sig om, att dekanus böd honom
tiga. Till sist vände han sig till studenterna och bad dem

PÄ TAL om Linnés rektorat vid Uppsala universitet

1 Spefulla och anstötliga uttryck, spydigheter. — ? Enfaldiga in-
vändningar. — ? Barnsligheter. — + För en teolog. — 5 Den högst
oförskämde opponenten. Rosén ville dock sedan göra troligt, att han
i stället sagt imprudentissimus: den mycket oförståndige.
