RAGNAR LODBROKS SAGA. 153

» VI höggo med svärd.

Hart lider nu hän mot döden,
ty bittert mig biter ormen,
som bor i hjärtats sal.

Jag spår dock, att spjutet
skall stånda i Ellas blod.

Nog sinnet lär svälla

hos sönerna mina.

Ej månde de styva svenner
stilla förbliva.

Vi höggo med svärd.

Jag hårda drabbningar hållit
en och femtio gånger,
bjudande fienden fejd.

Ung jag började bloda
brynjor i striden, och tror jag
icke, att kung lär finnas
frejdad mera bland folken.
Nu gudar kalla mig komma;
jag klagar ej döden.

Hastom då hädan!

Hem bjuda mig stridsmör,
som Oden har sänt mig
från Valhalls sal.

Glad jag månde med åsar
mjöd i högsätet dricka.
”Lidna äro livets stunder,
leende skall jag dö.>

Ragnars söner hämnas sin faders död.

När Ella fick höra, vad den okände mannen sjungit I sin
dödsstund, förstod han genast, att denne var konung Ragnar.
Han fruktade nu storligen för dennes söner och skickade
därför sändemän, som skulle erbjuda dem bot för deras
fader. Då sändemännen anlände till bröderna, som nyligen
kommit hem från söderlanden, voro Vitsärk och Sigurd
sysselsatta med brädspel, Björn stod på salsgolvet och skaf-
tade sitt spjut, Ivar satt I högsätet. Fram till detta trädde
sändemännen och framförde budskapet om Ragnars död.
På Ivars begäran omtalade de noga, huru allt tilldragit sig.
När de kommo till Ragnars ord »Grymta månde grisarna,
om de visste, vad den gamle galten lider», grep Björn så hårt
om spjutskaftet, att märke efter händerna syntes däri, och
när berättelsen var slutad, riste han spjutet så häftigt,
