244 o:DET LÅG ETT SKIMMER ÖVER GUSTAVS DAGAR.»

sjukdomen hade Sergel fått känning av redan vid några och
trettio års ålder. När plågorna och tungsinnet ansatte honom,
drog han sig tillbaka inom sig själv. Han var för finkänslig
för att vilja fördystra ens sina närmaste vänner med sin
skröplighet. I yngre dagar, när han bodde i Rom, brukade
han under sådana dystra perioder försvinna från kamrat-
kretsen. Det kunde då hända, att han reste ända till Florens
för att skingra sina sorger. Och icke förr än de gått över,
kom han tillbaka till sitt kära Rom. På äldre dagar stängde
han in sig och var under långa tider otillgänglig för världen.
Men bäst som alla trodde honom vara förlorad för livet,
levde han upp igen och gav glada middagar. Då skämtade
han tappert med sina många plågor. Då ritade han karika-
tyrer och avbildade podagern såsom en furie med ormar i
håret, som angriper hans fot, medan bakgrunden är fylld
av demoner.

År 1783 fick Sergel återse sitt kära Rom, nu i sällskap med
ingen mindre än konung Gustav själv, som han kallar »den
mest upplyste, den mest vänfaste monark, som jorden fram-
bragts. Ett par bekanta anekdoter berättas från den kung-
lige mecenatens och den store konstnärens vandringar bland
Roms konstskatter: vid åsynen av den berömda statyn
Endymion föll Sergel i sådan extas, att han glömde sin om-
givning och omedvetet ropade till monarken: »Ge mig en
pris snusb Konungen, som annars var så nogräknad om eti-
ketten, efterkom leende konstnärens önskan.

Lika sympatisk ter sig Gustav III i anekdoten om hur
Sergel en dag, pustande under tyngden av sin mäktiga stoft-
hydda, blir så arg och uppgiven av en mödosam vandring
genom Titi thermer, att han smiter från alltsammans utan
att säga ett ord. När konungen märkte, vilken frihet konst-
nären tagit sig, sade han blott: »Jag kan icke vara ond på
Sergel, ty jag känner allt för väl, att man ej har så mycket
geni som han för bättre köp.»

Det största konstverk, Sergel åstadkom här hemma, var
den staty av Gustav III, som Stockholms borgerskap till
betygande av sin glädje och vördnad lät resa vid Skepps-
bron i Stockholm, den plats där konungen landsteg vid åter-
komsten från ryska kriget 1790. Hur levande verkar icke
