Första Dalupproret.

Men därför tyckte de också, att de borde vara med

och sköta regeringen, en sak för vilken de lämpade
sig mindre bra. När överheten ej var dem till lags, när
dyr tid rådde, genast voro de uppstudsiga. Man hade nu
vant sig i Sverige vid att hastigt göra sig av med konungar
och sätta andra i stället. »Den menige mans sinne plä-
gar hos oss sig lätteligen förändra», skrev en gång biskop
Brask. Det kunde nog också smaka att då och då få av-
bryta vardagslivets enformighet med att »bullra» och föra
ett rörligt krigarliv med utsikter att taga byte och få kväsa
morska fogdar och herremän.

Redan 1523 hade Gustav tagit det djärva steget att av-
sätta den uppstudsige biskopen i Västerås, Peder Ja-
kobsson Sunnanväder, och när domprosten därstä-
des, mäster Knut, uppträdde till biskopens försvar, fick
han dela dennes öde. De bägge prelaterna gåvo sig då
upp till Dalarne och nedsvärtade konungen inför allmogen.
Dalkarlarne togo sig för att uppsätta skrivelser till Gustav
med delvis uppdiktade och alldeles orimliga beskyllningar.
De gåvo konungen skulden för det dyra köpet, i det man nu
fick för ett pund salt ge lika mycket som fordom för en hel
tunna; ett pund gäddor kostade lika mycket som tillförene
4 pund o. s. v. Skulle det längre fortfara på det sättet,
förmådde de icke betala sin skatt eller behålla sina hemman
utan måste, sade de, »sätta nyckeln i dörren och draga dit
Gud oss lägger råd föres. Till sist blevo skrivelserna mäkta
näsvisa och hotfulla. Låten blev en annan, än när de
talade om sig såsom »vi fattige oförnumstige bönder». Vid

DALKARLARNE hade flera gånger räddat sitt land.
