17! sVERIGE BLIR ANFALLET, MEDAN KONUNGEN ÄR BORTA.

och till avgrund sjunken var,
nu till himmelen uppfar.

Ofta tänkte jag alltså,

när mig nöden låg uppå,
när jag städse ängslig gick
och alls ingen hugnad fick:
”Allt mitt hopp nu ute är,
till dess bleka döden här
ända gör på mitt besvär.”

Då jag med bedrövat sinn
visste varken ut eller in,

då jag ganska mången natt
vaken låg, av sorgen matt,

då mitt mod låg stört omkull,
viste Herren sig straxt huld
och drog mig ur stoft och mull.

Nu vill jag gå i kval och nöd,
jag vill gå i kors och död,

jag vill gå i graven in

med ett glatt och lustigt sinn.
Ty den som Du vill bistå

och Din ynnest låta få

kan i grund ej under gå.

Gud ske äral»

En vinternatt, då han jagades av ryssen, fick han ligga ute
med blott några grankvistar under och över sig och »frös, så
liv och själ bävade därvid». Sedan gick han i mörkret styva
två mil på drivis i bara strumplästen, därför att 'de våta
skorna styvnat av frost och blivit för små. Ideligen tum-
lade han omkull och slog huvudet i isen. »Vart och ett
steg vart med blod bekräftat i de två milen.»

Sedan löpte han »som en fågelhund» i skog och mark, tills
han träffade på en riskoja. Där fann han en kaka bröd och en
smörask. Men länge fick han inte vara i fred för ryssarne.
De jagade honom fram och tillbaka. Ett par gånger förfrös
han fötterna, så att de voro »som en frusen rova», men han
tinade upp dem igen genom att gnida dem med snö. I tre
dygn blev han jagad på detta sätt, tills hans förföljare änt-
ligen tröttnade. Men när han sedan kom i hus igen, voro hans
