UR NIALS SAGA. 179

»Ej vet jag», sade Gunnar, »om jag 1I käckhet står så långt
under andra män, som jag mer än andra drager mig för att
dräpa.s

k

På tinget avkunnades nu den domen, att Skamkel skulle
ligga ogill. Böterna för Otkel skulle gå ut mot sporrhugget
han givit Gunnar. För de andra dråpen bestämdes passande
böter. Gunnars fränder hulpo honom med penningar, och
för alla dråpen gäldades böter på tinget.

Hingsthetsningen.

En man vid namn Starkad hade tre söner, som voro stora
översittare, hårdsinta och trätlystna. Sällan fick man rätt
av dem.

En annan man vid namn Egil hade också tre söner, stor-
vuxna, häftiga och vrångsinta män. De och Starkads söner
höllo alltid ihop.

Starkad ägde en hingst, röd till färgen, och man menade,
att ingen hingst var jämngod med den i kamp.

En gång voro Egils söner på gästning hos Starkad. De sutto
och samspråkade vitt och brett om alla bönderna där i
trakten, och det kom till sist på tal, om någon där skulle ha
lust till en hingststrid. Några av de närvarande, som ville
hedra och smickra dem, menade på, att varken funnes bland
bönderna den, som skulle våga sig i en slik strid, ej heller
ägde någon ett sådant djur som de att föra fram. Då sade
Starkads dotter Hildegun: »Jag vet den man, som väl vågar
en hingststrid med eder.»

»Nämn honom»s, sade de.

»Gunnar på Lidarände äger en brun hingst, och med den
skall han gå till tävlan med eder och med vem som helst.»

»I kvinnor haven alltid för eder», sade de, »att ingen kan
vara hans like», och häftig träta följde.

Starkad yttrade: »Gunnar är den man, jag minst ville att
I skullen giva eder i lag med, ty vanskligt varder eder att gå
emot hans lycka.»

»Du har väl ej något emot, att vi föreslå honom en hingst-
hetsning?» sade de.

»Nej», svarade han, »blott I bjuden honom ärlig lek.»

Det skulle de. De redo till Lidarände. Gunnar var hemma.
