JESPER SVEDBERG. 303

till sist märkte konungen underslevet, knackade i bordet
och sade: »Skall rektor göra orätt?» Då måste Svedberg del-
taga i skålarna men undvek alltjämt att berusa sig, ty »jag
påminte mig», skriver han, »fast jag ingen doktor vart den
gången, mina tre L. Lära och leva måste följas åt, ehuru
man ock därför lida måste.» Denna sanning behjärtades
dock icke av alla de nya doktorerna. Så berättar Svedberg,
att en av dem överlastade sig i konungens närvaro och
betedde sig så anstötligt, att ett riksråd tillsporde honom:
»sHerr doktor, har Ni redan glömt de tre L?»

Efter hand blev stämningen så hög, att alla började dan-
sa omkring, så att prästernas vida kappor slängde om dem.
Till sist hissade gästerna konungen upp på bordet, och så
dansade man runt om det under trumpeters skall och pukors
dån. Sådant var tidens kynne. Konungen yttrade efteråt,
att han aldrig haft så roligt.

Svenska kyrkan behövde på Karl XI:s tid en sådan levande
och trosvarm kraft som Jesper Svedberg, ty hon hade för-
lorat alltför mycket av den hänförelse för sin tro, som eldat
svenska folket under reformationstiden och Gustav Adolfs
dagar. Då voro alla genomträngda av den känslan, att nu
gällde det den lutherska trons liv eller död. Svenskarne
kände sig såsom Guds utvalda folk, som från alla sidor var
omvärvt av trons fiender. Då uppstodo väldiga talare och
folkpredikanter, sådana som Johannes Rudbeckius. Eldiga
och bergfasta i tron som gamla testamentets profeter, gingo
dessa män i spetsen för svenska folket.

Men när kampens tid var slut, när faran från katoliker och
jesuiter var över, svalnade också hänförelsen hos kyrkans
män. Det kom en tid, då man mera tvistade om kyrkans
lära, än man strävade att leva efter Jesu bud och att bli en
i hjärtat bättre människa. Det var ortodoxiens, ren-
lärighetsnitets tidsålder; och de ortodoxe vunno ännu mera
anseende och ära genom att fördöma de s. k. pietisterna,
för vilka ett religiöst liv var för mer än alla dogmer.

Svedberg började nu predika och skriva väldeliga mot
dem, som glömde den sanningen, att »tron utan gärningar
