82 VIKINGATIDENS MÄNNISKOR.

»Fastän Ramn i striden
stora hugg sägs giva,
lyckas lär han icke
linhöljd mö att tjusa.
Vet: som unga vänligt
vi ha lekt tillsammans,
jag och gyllne smyckens
ljusa bärarinna.»

Men samma kväll Gunnlög landsteg på Island, firades
Helgas bröllop med Ramn. Det berättas, att bruden var
mycket sorgbunden. Och sagan tillägger: »Det är sant vad
ordspråket säger, att länge minnes man det man som ung
förnummit, och så gick det henne nu.»

Kort därefter berättar Ramn en morgon för Helga, att
han drömt sig ligga lik i hennes armar.

»Slikt skall jag aldrig gråta över», säger Helga. »Illa haven
I svikit mig — ty Gunnlög är säkert nu på Island.»

Och Helga gråter häftigt.

Då sedan ryktet om Gunnlögs hemkomst sports runt om
1 bygderna, blir Helga så kärv mot Ramn, att han ej för-
mår hålla henne kvar hemma utan måste ledsaga henne till
hennes fädernegård, där han har föga glädje av samlivet
med henne.

Snart nog träffar hon emellertid på ett gästabud tillsammans
med Gunnlög.

Från sin plats å gillessalens gavelbänk låter hon ofta
blicken vila på honom, där han sitter i det ena högsätet, fa-
gert klädd i den dräkt, som Irlands konung i sångarlön skänkt
honom på utlandsfärden — »ståtligare än alla andra både
för styrkans skull och vänhetens och växtensa.

sOch det sannades, som sagt är, att icke dölja kvinno-
ögon, om en man älskas.»

Först när gästerna bryta upp och man rustar sig till hem-
färd, går Gunnlög bort till henne, och »de tala länge tillsam-
mans:. Innan de skiljas, giver han henne en dyrbar kappa,
en skänk av Englands konung; och hon tackar honom mycket
för gåvan. Då kväder han:

»Värst, du väna Helga,
ville jag dock löna
falske friarn ej — men
fader din och moder,
