KARL GUSTAV AF LEOPOLD. 167

»Som fågeln, lätt och tyst i fjätet,
han drar sig, ömsom rädd och glad,
bakom det helga stenbelätet,

inför vars fot hon låg och bad.>

Då — står där en annan, en Adonis med en blick som Mars.
Nästan kvävd av harm, mumlar Belsano mellan samman-
bitna tänder:

»Den nedriga! Hur rörd hon varl
Hur fromt hon kommer hit att skria
var dag sitt ”Heliga Maria”!

Och bakom denna — står en karll»

Men småningom lugnar han sig och tänker på att han ju
ingenting hade ätit sedan middagen.

»Mat fanns ej, där han sig befann.
”Välan, vad skada”, tänkte han,
att spisa med min falska kvinna?
Hon blir ej falskare därför.
Tvärtom, det är just så jag bör
dess oskuld eller otro finna

Den skall bli klar; jag vill ej mer!
det skrek han till med sådan iver,
att jag i förväg läsarn ber,

vad helst nu följden därav bliver,
ej bli förskräckt för vad som sker.»

Så superar han då med sin Graziosa. Men var gång han
ser på henne, tåras hans ögon.

»Nej aldrig så han henne skattat;
nej aldrig syntes hon så skön.

O Gud, att hon då aldrig fattat
det orådet att göra bön!»

Efter slutad måltid gå makarna var och en till sin säng-

kammare.

plötsligt.

Men vid midnattstid vaknar den sköna Graziosa

»Vid skenets fläkt, som lampan sprider,
hon sitter opp och ser förskräckt

en blek gestalt, i nattlig dräkt,

som långsamt fram till sängen skrider.
Hans ena hand en bräddfull skål,

ett krucifix den andra håller.

Vars röst? Vem hör hon? Sin gemåll
Min man .. i himlens namn... vad våller?
