GUSTAF FRÖDING. 569

Den stackars skalden orkade aldrig frigöra sig från den
skuldkänsla, som sargade och sönderslet hars arma själ. Sjuk-
dom och trötthet gjorde honom oförmögen att komma ur
förbannelsen.

Hans skuldkänsla var av övervägande erotisk natur. Den
kärlekslycka, han så innerligt längtade efter, fann han aldrig
i verklighetens värld, men i stället frossade hans fantasi så
mycket lidelsefullare i sensuella drömmar. Dessa vilda
erotiska lidelser ha varit hans arvfiender, mot vilka han
kämpat en tröttande och fåfäng kamp. Hans djupaste bikt
om hans erotiska förhållande är »Flickan i ögat» i hans tredje
diktsamling, »Stänk och flikar,. Dikten anknyter till den
gamla folktron, att om en man skådar sig i spegeln, ser han
i sina ögon bilden av den kvinna, som han älskar, och som
älskar honom. Ser han däremot endast sig själv, älskar han
ingen och älskas av ingen.

Skalden står framför spegeln:

»Jag såg och såg — min egen min
av clown, som är allena,

hans vissna kind, hans trötta grin
av fjasko på arena.>

När Fröding gav ut »Stänk och flikar,, hade han redan
gjort upp med världen. Han kände sig som »en grop med
utbränt kol av innebrända lustars. Han har skildrat sig
själv i det ögonblick, då han tar avsked av livet, i de båda
dikterna »Ett gammalt bergtroll» och »Fredlös». Under de
burleska drag, varmed Fröding utmålat trollet, känna vi
igen honom själv med sin klumpiga bortkommenhet och
sin längtan efter den fagra prinsessan med lengult om hjäs-
san. Dikten »Fredlös» går däremot i den bittra genren och
skildrar den av samhället utstöttes liv — hans eget:

»Jag drömmer, att jag vandrar med påken i hand
förbi hela världen,
ser ängar och gärden

och hus invid vägarnas rand
men har inget hem eller land.

Min kind är förfrusen och mörkröd och fnasig,
min byx är så trasig,

det glappar och glappar och slår, när jag går,

mustaschen så stelt som en skurborste hänger,

och ur mina känger

det pekar två smutsiga tår.>
