114 KARL XI:S FÖRMYNDARE.

koll. Men dessa stånd tilltalar han vänligt och nådigt, innan
han framlämnar den obligatoriska skrivelsen. Bönderna
fann han icke samlade, vadan hans brev till dem blev över-
lämnat först dagen därpå, genom hans sekreterare.

Alla breven hade samma lydelse, och innehållet, som
svar tämligen hårt ställtb, det var, att pfalzgreven, i enlighet
med konungens testamente, fordrade att erhålla riksmarskäm-
betet. Men genom rådets kraftiga ingripande blevo samt-
liga stånden snart ense om att avvisa hans anspråk. Råds-
herrarne skyndade sig att till riksmarsk välja Karl Gustav
Wrangel, som dittills varit riksamiral, och valet blev genast
godkänt av ständerna.

Men från de ofrälse ståndens sida gjordes sedan ett försök
att det oaktat skaffa pfalzgreven del i regeringen, och bland
bönderna blev stämningen så orolig, att det artade sig till
upplopp. Adolf Johan förstörde dock själv sina utsikter.
I ögonblickets uppbrusning tillställde han Wrangel ett form-
ligt utmaningsbrev, och i samma veva anhöll han hos adeln
att introduceras på riddarhuset, i syfte att dymedels bliva
erkänd som svensk riddersman.

Hans beteende väckte stort uppseende, och regeringen
ansåg sig böra vidtaga säkerhetsåtgärder. Genom några råds-
herrar anhöll man hos pfalzgreven, att »han behagade själv-
mant stanna på slottet», medan man fattade beslut i frågan.
Det behagade han emellertid icke utan gick ned för trapporna
för att sätta sig i sin vagn. Men då meddelade översten för
gardet honom konungens bestämda befallning att stanna.
Pfalzgreven brusade upp och försökte draga värjan, men
översten fattade i fästet och följde fursten till hans rum,
utanför vilket ställdes vakt.

Under vistelsen där mjuknade Adolf Johan, och när råd
och ständer hade färdiga en försäkran, som förelades honom
till underskrift, satte han sitt namn därunder och avstod
»frivilligt» från alla anspråk på såväl förmynderskapet som
riksmarskämbetet. Han återkallade sina brev samt lovade, vid
äventyr att bliva straffad som fredsbrytare, att för fram-
tiden ej företaga något, som störde rikets lugn. Med denna
förbindelse nöjde sig nu ständerna, men på riddarhuset
hade det varit tal om att landsförvisa pfalzgreven, ja t. o. m.
att inspärra honom på Åbo slott.
