396

SAMMANHÄNGANDE KAPITEL.

förflyttades till bönhusdiger trakt,

där Berg och Beskow sina kronor bära

och Lindströms gossar ljus och seder lära

och Norrby skar sitt skägg och Schéele blev en makt.!

I en strof med inledningsorden »Den svenska äran bröt
sig nya banor» uppräknas sedan några av den tidens mest
kända vetenskapsmän.

»Och här, där Mälarn gjuts i Östervågor

och Hasselbacken livets centrum är,

vad gaskigt liv emellan stora frågor,

vad nya barnhus mellan öde skär!

Det språk, vars toner ligga mittemellan

vad Danmark vekt, vad Norge klangfullt har,
ett bortskämt barn, som kom i samkväm sällan,
steg fram och speglade sin bild i källan

och häpnade att se en sådan dromedar.»

Så följer en rad av verser, i vilka skalden lika hänsynslöst
driver med några av Svenska akademien högt uppskattade
och gärna belönta skalder på modet. Även ärkebiskop Sund-
berg får sin beskärda del:

»Därnäst hör Sundberg, hör hans stämband knarra
på rikssal'n redan — domen förestår!

Den nya tidens stackars andar darra,

när seklets midnattsklocka tolvan slår.

Brutalt, prelatiskt ljuda hämnarorden

mot dem, som stört de sextons harmoni,

och han, som fordom svor vid priffeborden,

är till den väldiga bestraffar'n vorden

av råheten: du hör hans egen däruti.»

Därefter kommer turen till Carl David af Wirsén, Svenska
akademiens ständige sekreterare, den blide skalden men
stränge kritikern, som var så hatad och förlöjligad av sina
många motståndare bland den icke »akademiska» litteraturens
idkare samt deras gynnare och vänner.

1 C. O. Berg, grosshandlare och lågkyrklig nykterhetstalare, hov-
predikanten G. E. Beskow, den väldige förkunnaren i Blasieholmskyr-
kan, hovpredikanten Herman Lindström, senare biskop i Växjö, teologie
professorn Carl Norrby i Uppsala och biskopen i Visby H. G. von
Schéele tillhörde alla kungaparets religiösa krets.
