DROTTNING DESIDERIA. 187

gång, jag ägde samma lycka — en egen känsla, som jag ej
kan beskriva och vilken ingen annan personlighet ingivit mig.
Det var ej fruktan, ty jag såg honom aldrig annat än god,
åtminstone mot mig; det var icke heller vördnad, ty hjärtat
slog häftigare därvid — det torde snarast varit en blandning
av flera känslor, en egen sinnesstämning sådan som endast när-
varon, tilltalet, blicken av en stor man kan framkalla hos den,
som älskar, beundrar och vördar det stora, det härliga, det
upphöjda, även om det ingiver den ingalunda angenäma käns-
lan av underlägsenhet och obetydlighet. Jag tvivlar, att nå-
gon man bättre än denne personifierat m ajestätet — och
dock var han en kojans son.»

Statsrådet Ehrenheim, som anno 1837 såg Karl Johan för
första gången, sammanfattar sitt omdöme om honom i orden:
»Han såg magnifik ut. Jag har aldrig i mitt liv sett någon se
så magnifik ut.s

Även en så intensiv dyrkare av Gustav III:s minne som
Sergel blev tjusad av Karl Johans älskvärdhet, då han besökte
konstnären i hans ateljé och beställde först en porträttmedal-
jong och sedan en marmorbyst av sig själv. Sergel var nu
nedbruten av sjukdom och hade inte långt kvar, men han kän-
de sig så smickrad och upplivad av dessa besök, att han en tid
var som en ny människa. Han kallade kronprinsen »dyrkans-
värd».

Drottning Desideria

sid. 104: de två sista textraderna

utmärkte sig ingalunda för något samvetsgrant iakttagande av
de katolska ceremonierna. Hennes sonhustru Josefina, som
var ivrig katolik, hade all möda i världen att förmå sin svär-
mor till att då och då bevista mässan. Och ännu svårare var
det att få den gamla drottningen att bikta sig: hon hade, me-
nade hon på, ingenting att bikta, eftersom hon inte visste
med sig att hon gjort något ont.

En gång, när Josefina avtvungit henne ett löfte att gå till
bikten, var Desideria rent förtvivlad över att hon inte visste,
vad hon skulle bikta. Hon vände sig till sin uppvaktning
