362 EN VETENSKAPLIG STORHETSTID.

hos än den ene, än den andre släktingen. Vid Linköpings
gymnasium ansågs han vara en obegåvad lärjunge, ty i likhet
med Linné visade han inget intresse för de döda språken.
Även hans håg stod nämligen allt ifrån barndomen till natu-
rens studium. Han hade därför ingen lust att vandra den
prästerliga vägen i sina fäders fotspår utan ville med all makt
bli läkare. Efter mången hård kamp med nöd och brist nådde
han målet. Slutligen vann han en tryggad levnadsställning
såsom professor vid Karolinska institutet och assessor i colle-
gium medicum. Nu kunde han, ostörd av penningbekymmer,
ägna sig mera helt åt sin kemi. Snart hade han vunnit världs-
rykte såsom mästaren inom sin vetenskap, och från främ-
mande länder strömmade unga vetenskapsmän till Stock-
holm för att få hedern att kalla sig hans lärjungar.

Åt sin vetenskap ägnade han sig oegennyttigt utan bitanke
på personlig ära eller vinning. De ekonomiska fördelar, som
kunde dragas ur hans upptäckter, överlät han gärna åt
andra, och lysande anbud om anställning vid främmande uni-
versitet avvisade han. Presidenten Leijonhufvud ger i sina
minnesanteckningar för år 1842 följande bilder, som visa att
den upp- och nedvända världen icke daterar sig först från de
amerikanska filmpajasarnes och prisboxarnes tidevarv: »Fru
Bishopp, en täck sångerska av 6:e ordningen kanhända —
men ej synnerligen högre — med svällande barm och älsk-
värda manér efter fransyska skolan, förtjänade härstädes,
såsom man tror, 10,000 riksdaler banko. Mademoiselle
Taglioni dansade sig till nära nog dubbelt denna summa och
blev dragen av svensk publik från operan till sin bostad uti en
hyrkuskvagn, vars hästar lunkade lösa där bredvid. Vår
stora Berzelius har ej råd att hålla ekipage, icke ens på må-
nadsbeting hos Berggren. Han med sin sjukliga fru åka i en
dålig trilla, bespänd med en gul, tarvlig bondklippare. Dock
— han undervisar Europa i kemin och skapar en ny Linné-
ansk ryktbarhet åt Sverige för 2,000 riksdaler årligen.»

Tre gånger var den store vetenskapsmannen nära att sätta
livet till under sina experiment i forskningens tjänst. En
gång, då han experimenterade med knallguld, blev det p'öts-
ligt en förfärlig explosion, och då han öppnade ögonen,
såg han icke mer. Lyckligtvis var hans rumskamrat, den
skicklige läkaren Magnus af Pontin, inne vid tillfället. »Jag
