Kristina avsäger sig kronan.

i längden att sköta Sveriges statshushållning så, Som

hon gjorde. Men att sätta i gång med ekonomiska och
sociala reformer, det var för tråkigt. Hon hade alldeles för
starkt behov av att leva i lyx, att strö guld omkring sig och
att se sig omgiven av en lysande adel. - Aldrig skuile hon
vilja stöta sig med rikets första stånd. Den ihärdighet i
arbetet, som behövs för att genomföra reformer, saknade
hon också fullständigt.

Det var dock icke själva handlingskraften, som brast —
långt därifrån. Se henne blott vid den stora eldsvådan en sep-
tembernatt 1652, då halva Norrmalm brann ner! Medan
gardessoldaterna gjorde sitt bästa för att släcka, stodo mas-
sor av åskådare sysslolösa överallt. Man riktigt ser dem stå
där, besjälade av samma enande tanke efter känt mönster:
»Vad har jag med den här eldsvådan att göra? Det är ju
inte mitt hus, som brinner. Men bra brinner det.» Den som
dock inte kunde uthärda att se all denna slöhet och lojhet var
drottningen. »Hon red själv allestans ikring med en kom-
mandostav i handem, berättar Ekeblad, »och haver varit
träffligt misslynt på borgemästarna och rådet och flere av
condition,' som ingen bättre ordning skaffat hade. Är ock
så ivrig bliven, att hon icke allenast dem hårt tilltalade,
som icke hulpo till att arbeta, evem det var, utan haver
några med staven förföljt, tvingandes dem till att intet stå
fåfänge.»

Dylika dramatiska episoder äro emellertid något, som re-
geringsbestyren sällan bjuda på. I övervägande grad består

KRISTINA insåg mycket väl, att det ej kunde bära sig

! Myndighetspersoner
