Ny kraift i riksstyrelsen.

legium pågår ett oförtrutet arbete. På bestämt klock-

slag ha ämbets- och tjänstemän infunnit sig och sitta
nu över sina räkenskapsböcker. En enkelt klädd ung man
kommer in, mönstrar rummet och finner var man på sin
post, sätter sig därpå vid ett av tjänstemännens bord och
slår upp en av hans böcker. Han räknar igenom sida för
sida, granskar och jämför räkenskaperna med varandra.
Så sitter han i timtal som en vanlig skrivare. Men de, som
här sköta statens penningväsen, veta, att det är Svea rikes
enväldige konung själv, som nagelfar deras arbete.

Här upptäcker han slarv i bokföringen — det får den
skyldige höra i kraftord; där finner han ett fel i räkenska-
perna — nu kommer sista varningen; om en stund åter igen
en felräkning! — då vankas det av den kungliga käppen.

Så kunde Karl XI:s underlydande när som helst vänta
att ha konungen över sig. Med egna ögon skulle han se allt,
själv bedöma allt — det hade blivit hans vana under krigets
prövande år, och den vanan följde honom i fredens värv.
Till ämbetsverkens rum på slottet ledde en särskild trappa
från konungens våning — och den begagnades flitigt. Stän-
digt var Karl färdig att slå ned på den »slummeraktiges.

Mitt i rötmånaden 1682 fingo hovrätterna sig tillställt ett
cirkulär, så lydande: »Som Vi have försett Eder med riklig
lön och underhåll, så have Vi förmodat, att I efter Våre
förre nådige ordres icke skulle skiljas åt, förrän alla oav-
dömde saker och särdeles brottmål blivit avgjorde. Icke
dess mindre måste Vi med missnöje av åtskillige inkomne
besvär och klagomål förnimma, att deras rättegångsmål,
Våre trogne undersåtare till stor skada, äro ännu oslutne
och särdeles månge fångar här och där innesitta, sig själve

DET är tidigt en morgon på 1680-talet. I kammarkol-
