366 XRIG MED RYSSLAND OCH DANMARK 1788—1790.

hade ju företagits med tanke på en hastig kupp och icke ett
långsamt framryckande, såsom följden blev av slaget vid
Hogland. Men, som Odhner säger, »bristerna må ha varit
vilka som helst, klagomålen må ha varit aldrig så grundade —
sådant kunde ej ursäkta de officerare, som mitt under kriget
övergåvo fanan och därigenom sveko sin plikt mot konung
och fädernesland». Här var, som Levertin säger, snågot
brustet i den kanske primitiva men djupa och starka samhörig-
hetskänsla, som bildar ett fosterland».

Sträng föll också oppositionsmannen Fersens dom över de
pliktförgätne. Han fann det »straffvärt att låta betala sig
i fredlig tid för fäderneslandets försvar och, när kriget före-
faller, sätta sig i lugn, överge sin trupp och rikets tjänst».
För folkmeningen i Sverige var detta, som adeln och krigs-
befälet hade så svårt att förstå, genast klart. De avskedade
officerarne blevo också vid sin hemkomst till Stockholm
mottagna med hotfulla demonstrationer och visslingar. Och
några dylika fältflyktingar måste finna sig i att höra skeppa-
ren, som seglade dem över från Finland, besvara de svenska
tullmyndigheternas fråga, om han hade några passagerare
ombord, med de vanvördiga orden: »Bara några harar.»

Det starkaste missnöjet inom armén rådde vid den finska
kår, som stod under befäl av generalmajor Karl Gustav
Armfelt, farbror till konungens gunstling. Den äldre Arm-
felt var visserligen en modig och plikttrogen man, men han
var gammal och svag och ej vidare begåvad. Han blev därför
en lekboll i händerna på hänsynslösa agitatorer, isynnerhet de
trotsiga och tilltagsna överstarne Hästesko och Montgo-
mery, vilka alltid hade i sitt kölvatten den lättledde överste
von Otter. Till Armfelts armékår hörde också de ändå far-
ligare anhängarne av Göran Sprengtporten, bland vilka sär-
skilt majorerna Jägerhorn och Klick utmärkte sig såsom
djärva och energiska agitatorer. De funno nu ett kärkommet
tillfälle att fiska i grumligt vatten och arbeta för Finlands
lösryckande från Sverige. De aktade sig dock för att röja
sina verkliga planer för Hästesko och hans anhängare, ty
mellan dessa båda siag av opposition gick en skarp gräns.

När konungen kom till den Armfeltska kårens läger för att
leda angreppet på Fredrikshamn, möttes han av Hästesko
