JOHAN LUDVIG RUNEBERG. 387

rat och avvägt. Tegnér är kvick och epigrammatisk; Rune-
bergs plastiska sinne har ingen fästepunkt för kvickhetens
udd, och epigrammet mynnar gärna hos honom ut i en av-
rundad sentens. Slutligen: det ljus, som strålar över Tegnérs
panna, är återskenet från ett bländande snilles flammor; det,
som lyser ur Runebergs sångmös ögon, sprides lugnt och stilla
från poesins klara, värmande låga. Den ene är ovedersägligen
större som geni och som tänkare, den andre är helare och dju-
pare som skald.»

»Runeberg har lyssnat till susningen i sitt hemlands mörka
skogar. Han har vandrat på dess ödsliga moar, han har
sett sommarsol och vinternatt spegla sig i dess tusen sjöar,
han har trätt in i bondens pörte, följt honom på jakten, i
fiskarbåten, i hans dagliga sysslor.» Så har han med sin
själs innersta fibrer växt fast vid detta land:

»0 land, du tusen sjöars land,

där sång och trohet byggt,

där livets hav oss gett en strand,
vår forntids land, vår framtids land,
var för din fattigdom ej skyggt,

var fritt, var glatt, var tryggtl»

För Finlands folk har han i tunga tider betytt oändligt
mycket. Oräkneliga äro säkert de, som hämtat hugnad och
styrka av denna versrad ur »Fänrikens hälsning»:

»Än kommer dag, än är ej allt förbi>,
eller av »landshövdingens» ord:

»Här är vår vapenlösa trygghet än,
vår lag, vår stora skatt i lust och nöd.»

Men ej blott för Finlands' folk har han sjungit. »Fänrik
Ståls sägner» blevo lika kära på andra sidan Bottenhavet.
Skaliden erhöll påtagliga bevis därpå, när han på sommaren
1851 besökte vårt land — hans enda utrikes färd. Hela Sverige-
resan blev ett triumftåg, »ett susande och dusande» som över-
gick allt vad han någonsin varit med om. Vid en fest, som
hölls till hans ära, blev han av ärkebiskop af Wingård, som
då var Svenska akademiens direktör, i förtroende tillspord,
om han icke skulle vara hågad att flytta över till Sverige, där
