146 KARL XIII:S OCH KARL XIV JOHANS TID.

statsman, som lyckades bevara freden åt sitt folk, en fred
som ännu består.

Men det behöver väl ej sägas, att Karl Johans politik där-
för icke var harhjärtad. En gång hände sig, att tsar Niko-
laus genom sitt sändebud i Stockholm hotade med en rysk
armé på 100,000 man, ifall ej konungen ville uppoffra en
utpekad svensk ämbetsman, som icke var våldshärskaren till
lags. Men Karl Johan genmälde bara: »Skriv till Er kejsare,
att han i sådant fall skickar 100,000 man efter för att ta
reda på, vart de första 100,000 tagit vägenl»

Det behövde icke ske.

Men vid sidan av förtjänsterna hade Karl Johan också
i ögonen fallande fel. Var han en ny tjusarkonung, så hade
han också samma behov som den förre tjusarkonungen.av
att ständigt röra sig på scenen, ett mål för allas blickar, hyl-
lad, berusad av bifallsropen. »En konung stårs, som me-
moarförfattaren presidenten Abraham Leijonhufvud säger,
»alltid offentligen; han har tyvärr för sin egen trevnad ingen-
ting enskilt, ingen period när han träder från skådebanan.
Hans födelse är högtid med protokoll däröver och paradvag-
ga, hans död är tragedi med protokollsföring och paradsäng.»
Karl Johan var mycket mån om att spela sin roll väl och
mycket svag för det yttre. Betecknande i det hänseendet är
det mottagande, Adlercreutz och en annan adjutant en gång
rönte, då de under en avgörande batalj kommo sprängande
till Karl Johans högkvarter med viktiga nyheter. Han ville
inte höra på, vad de hade att meddela, utan avbröt dem med
orden: »Så ni ser ut, mina herrar! Ni liknar ju riktiga mord-
brännare . .. Gå och raka er och kom sedan genast tillbakal»
Själv ägnade han sin toalett en för vanliga pretentioner nå-
got för kärleksfull omsorg. Hans lockars nyckfulla svall
var resultatet av en konstförfaren kammartjänares dagliga
arbete med en massa papiljotter.

Med det teatraliska draget hos Karl Johan förband sig
en sydländsk livlighet med kastningar mellan olika stäm-
ningar, en ombytlighet som låg sydlänningen, ögonblickets
barn, i blodet, men som för ett folk med svalare tempera-
ment och kallare huvud lätt tedde sig som opålitlighet.
Omedvetet gjorde han sig skyldig till en massa över-
drifter i fråga om både komplimanger och klander, som man
