SNORRE STURLASSON. 109

och historia intill 1120, som vid den tiden skrevs av den lärde
isländske prästmannen Are Frode, den isländska hävda-
teckningens fader. Av de sålunda uppräknade utvandrarne
till Island voro ett trettiotal svenskar, en dansk och samman-
lagt ett drygt hundratal kelter samt angelsaxare från de
Brittiska öarna. De övriga äro allesammans norrmän.

På Island fortsatte Norges stormän sitt fria liv. Här var
envar oinskränkt herre på egen gård och fullständigt obero-
ende av allt statsförmynderskap. Aldrig har självstyrelsens
grundsats varit fullständigare genomförd än i detta bonde-
samhälle. Men en följd därav blev å andra sidan, att det
lätt uppstod strider mellan de mäktiga. Då fanns det ingen
statsmyndighet, som förmådde avstyra ofreden i landet. Sam-
hället stod där som overksam åskådare.

Snorre Sturlasson
sid. 96 (91)

var en samtida till vår Birger jarl. Snorre hade genom två
rika giften och inbringande affärer blivit Islands rikaste man
på sin tid och en mäktig hövding, som en gång mötte vid
alltinget — Islands gemensamma ting — i spetsen för ett
ståtligt följe av nära tusen man. Över hela Island var det
en känd sak, att ingen höll så präktiga gästabud som han.
Ståtligt byggd var hans huvudgård Reykjaholt. Mycket
beundrade man där en badstuga, som kunde fyllas från en
närbelägen varm källa. Än i dag finnas lämningar av denna
Snorre Sturlassons anläggning. I flere år beklädde Snorre för-
troendeposten som Islands högste domare och lagman. Men
han ägde ej den hårda hänsynslöshet, som krävdes av en
ledare för styvsinta nordmän. Han var en orolig, alltför
mångfrestande ande. Svag för kvinnor var han också, och
krigare var han ej alls. Men fast han undvek att taga del
i de blodiga släktfejderna på ön, drog han genom sin lystnad
efter gods och makt mycket hat över sig, och år 1241 blev
han av fiender inom sin egen släkt överfallen i sitt hem och
dräpt. Det var slutakten i ett blodigt ättdrama, som pågått
i ett århundrade.
