I VÄSTERVÄG. 223

skåningarne och som norrmän bohuslänningarne, vilka var
på sitt håll livligt deltogo i vikingafärderna.

Litteratur till vikingatiden: Erik Brate, Pireus-lejonets runinskrift
(Antikvarisk tidskrift för Sverige för
år 1914).

Alexander Bugge, Vikingerne I—1II;
häft. kr. 10:50.

Nils Höjer, Bidrag till varägerfrågan
(Historisk tidskrift för år 1883).

Oscar Montelius, Svenska runstenar
om färder österut (Fornvännen för år
1914).

Rolf Nordenstreng, Vikingafärderna;
häft. kr. 3: 75.

Anna Sandström, Nordens första
storhetstid. Häft. kr. 2:75; inb. kr.
3: 50.

Emil Svensén, Bilder ur Sveriges forn-
tid III och IV (Läsning för svenska
folket 1910 och 1911; vardera årg.
häft. kr. 1: 20).

Vilhelm Thomsen, Ryska rikets
grundläggning genom skandinaverna,
häft. kr. 2: 50.

I Västerväg!

Norrmännens vikingafärder.

norr om Skottland, som lågo dem närmast. Denna

övärld blev deras rovnäste. På Shetlandsöarna var
böndernas språk norska ända till omkring år 1800. Från de
skotska öarna gjorde nordborna plötsliga plundringståg till
Skottlands, Englands och Irlands kuster, där de även grundade
mäktiga riken. En tid innehade de större delen av Irland.
Irländarne klagade: »Det finns icke en fläck av kusten, icke
en hamn, icke en borg, där det ej ligger en vikingaflotta.»
Uppför floderna, över sjöarna kommo vikingaskepp härjande

NORRMÄNNEN styrde med förkärlek till ögrupperna
