372 EN VITTER STORHETSTID.

honom arbetande kontrasten slutligen sönderbrutit hans vä-
sende, och denna härliga stjärnas ljus skulle släckas i dimman
av en genom honom själv med ryslig aning profeterad inre för-
virring.»

Fredrika Bremer, som lärde känna Tegnér först då han
var en bruten man, sade gripande vackert om honom:
»Det skönaste, det största hos honom var kanske den själv-
fördömelse, han stundom lät gå över sig själv, hans upp-
blick till det som var över honom i helighet, i snille.»

Själv har skalden en gång på äldre dagar karakteriserat
sig själv i det underbara poemet »Den döde» med orden:

>Ombytlig, lättrörd, barnslig, misstänksam
han svärmade igenom livet fram

nu glad som gudar i Olympens sal,

nu dyster, mörk som de fördömdas kval,
en evig yngling med en evig trånad,

en from, en öppen, och likväl en grånad.>

x . x

Än i dag står Esaias Tegnér livs levande för oss i sina brev.
Där möta vi hans öppenhjärtiga och rättframma personlighet,
blixtrande av kvickhet med ironisk spets, av originell geniali-
tet. Dessa brev äro utan motstycke i vår litteratur. »Utan
möda och blott som på lek framdansar det ystra och sarkas-
tiska skämtet, som han ej bryr sig om att tygla, men bakom
vilket man känner det varma Tegnérska hjärtat bulta eller
ser ner i ett djup av mörkaste förtvivlan», säger Verner von
Heidenstam.!

Vi ha sett bägge sidorna starkt representerade i hans brev
till förtrogna vänner. Blott ännu ett par på måfå valda ut-
trycksfulla exempel på hans färg- och bildrika still

På sommaren 1827 ger han sin vän Brinkman en livfull
skildring av hur hans biskopsboställe vanvårdats av hans
ålderdomsskröplige företrädare i ämbetet: »Ingen utom den

1 En oersättlig förlust gjorde eftervärlden genom den eldsvåda, som
år 1838 övergick Växjö stad, ty då blevo 6—700 brev, som Tegnér
skrivit till Emili Selldén, lågornas rov. »De innehöllo», säger skalden
i ett brev till Hilda Wijk, »mitt hjärtas historia, a sorry tale, under 4
eller 5 år, de lyckligaste, men också de olyckligaste, av min levnadl
Nu äro de aska — vore även det hjärta så, ur vars djup de voro skrivnal
