KARL VON LINNÉ. 431

nation. Aldrig kan en fiende i Sverige skada mer, än om
han någon berömmer» I djupet av sin själ var Linné
starkare än de flesta genomträngd av känslan av alltings
intighet och alla yttre utmärkelsers fåfänglighet. De ord,
vari han i ensamhetsstunder biktar sina innersta tankar,
bära till fullo vittnesbörd därom. »Vad är höghet, då lyc-
kans hjul välver?s frågar han. »Vad är vishet? Att inse
sin egen okunnighet. Vad makt? Främsta platsen bland
dårar. Vad rikedomar? Förmynderskap för andra narrar.»

Från främmande land erhöll Linné även på äldre dagar
frestande anbud om anställning. Men han var lycklig i den
lilla svenska universitetsstaden och lät ej locka sig bort.
När han blickade tillbaka på sin bana, var det med tack-
samhet mot all god gåvas givare.

Så skriver han i sina för barnen avsedda anteckningar:

»Gud själv har fört honom med sin egen allsmäktiga hand;

har låtit honom uppspritta utur en stubbotan rot, om-
planterat honom på en fjärran ort härligen, låtit honom
uppstiga till ett ansenligt träd;

har ingivit honom en brinnande håg för vetenskapen;

har fört honom så, att det han önskat sig och ej vunnit,
blivit hans största förmån;

har givit honom fördelaktig och hederlig tjänst, just den
han i världen mest önskat sig;

har givit honom den hustru, han mest önskade sig, och
som hushållade medan han arbetade;

har förlänt honom det största herbarium i världen, hans
största nöje;

har låtit honom se mera av sina skapade verk än någon
dödelig före honom.»

Men också en blomsterkonung måste vissna, liksom mar-
kens blommor vissna. »Jag har strävat och arbetat av all
håg, alla krafter och allt sinne — själva järnet nötes», säger
han. Redan år 1751, vid ännu ej fyllda 44 år, skriver han
på nyåret till sin vän Bäck: »Jag har på 10 års tid givit min
kropp ingen ro natt eller dag. Ingen skjutsmärr haver blivit
