262 EN STORHETSTID FÖR VÅR ANDLIGA KULTUR.

Atis och Camilla äro en yngling och en flicka, som bägge
vuxit upp i oskuld, med hjärtan rena som de källor, vid
vilka deras ungdomsår förflyta. Atis lever ett lyckligt jägar-
liv, brynt av sol och vind, och Camilla är prästinna i Dianas
svala tempel.

Men kärleksguden låter dem icke förbliva i sin omedvetna
lycka. En dag kommer en jägarskara instörtande i Dianas
tempel för att nedlägga en gärd av sitt byte på gudinnans
altare, och i spetsen synes en skön yngling med ett fångat
lejon. Mötet mellan honom och Camilla blir avgörande för
dem båda. Camilla har från denna stund »glömt allt,

som intet Atis är,
och ren ett evigt sår hon i sitt hjärta bär».

Atis har också blivit träffad av kärleksgudens pil och är
förtvivlad vid tanken på att den tillbedda vigt sitt liv åt
Dianas tjänst. Efter långa tider av själskval mötas dock de
älskande och anförtro varandra sin kärlek, som ingenting
kan utsläcka. Men just i detsamma framsmyger osedd en
giftig orm och slingrar sig kring Camillas hals. Hon faller
död ned vid Atis' sida. Förgäves suger han giftet ur Ca-
millas bröst, förgäves anropar han Diana och alla gudar —
till sist sjunker han själv döende ned vid den älskades sida.

Men nu förbarmar sig äntligen Diana, återskänker dem
bägge livet och löser Camilla från hennes tempeled. De
älskande flytta med ett slag till kärleksgudens myrtenskog,
och guden själv förenar dem med varandra.

Så betagande skärt och vårfagert som Atis” och Camillas
känslor för varandra hade två unga hjärtans kärlek aldrig
blivit skildrad i den svenska poesin. Innersta orsaken därtill
liksom till diktens framgång var, att den unge Creutz själv
genomlevat, vad han gav i dikten, att skaldens eget unga
hjärta klappar genom de betagande verserna. De äro också
genom sitt utsökta behag och sin otvungna ledighet det
mest fulländade mästerverket inom frihetstidens verskonst.
Länge stod också dikten »Atis och Camilla» oupphunnen i
vår litteratur. Man tjusades av dess smältande, melo-
diska välljud, och många var det, som lärde sig långa styc-
ken av Atis och Camilla utantill. Den var, som Levertin
säger, »de ömma själarnas andaktsbok på sin tid
