60 SAMMANHÄNGANDE KAPITEL.

man grävt fram ur svensk mark. De ge oss åtminstone en
möjlighet att ange maximiåldern av sådana svenska järn-
åldersföremål, som man hittat tillsammans med dem.

Skandinaviens insats i de stora german-

ska folkvandringarna.
Sid. 51—56 (48—50).

inom största delen av Skandinavien en påfallande ned-
gång i fornfyndens antal. Detta förhållande fortfar ända
till tiden inemot Kristi födelse. Även de västdanska öarna
och Skåne, vilka hade en så utomordentligt rik bronsålder,
ha blott ett fåtal fynd att uppvisa från de närmast därpå
följande seklerna. Och bland dem finns ej ett enda guldfynd.
Guldet försvinner alltså ur Skandinaviens jord samtidigt
med den egentliga bronsålderns slut. Men det är ej blott
fyndens kvantitet, som går tillbaka under dessa ar-
modets sekler — detsamma gäller även deras k valitet.
Såväl former som ornamentik bli grövre och simplare. Här
är det alltså fråga om en påtaglig nedgång i kultur.
Förklaringen till detta förhållande har man funnit i en
klimatförsämring vid mitten av årtusendet när-
mast före Kristi födelse. Denna väldiga omvälvning i män-
niskornas levnadsförhållanden avspeglas måhända i sägnen
om fimbulvintern, som enligt Eddasången »Vaftrudnismal»
förebådar världens undergång. Växtgeografiska forskare ha
så till vida bekräftat sägnens sanning, som de genom under-
sökningar av de olika växtlagren i våra torvmossar påvisat,
att klimatet vid den angivna tiden blivit kallare och regni-
gare. Den absoluta dateringen har därvid möjliggjorts ge-
nom fynd av fornsaker i torvlagren. Det för växtligheten
gynnsammare klimat, som rådde under senare delen av sten-
åldern och bronsåldern, förbyttes i ett kallare och regnigare.
De ädla lövträden och andra ömtåliga växter drogo sig då till-
baka från norra Skandinavien, och för denna tids primitiva
jordbruk vållade klimatförsämringen felslagna skördar och

IOCH MED övergången från brons- till järnålder inträder
