358 JOHAN III

»Rikets prydande byggningsman.

ens och ständernas sida de vackraste föresatser och de

ljusaste förhoppningar om att nu skulle goda tider
komma. Ett fagert lovtal hölls över konung Johan, som lik-
nades vid Gustav Vasa och sades vara utrustad med gud-
fruktighetens, saktmodets, rättfärdighetens och fromhetens
dygder. Därpå talade Johan själv till ständerna huldrika ord
och förklarade sig ämna så regera Sveriges folk, att ej blott
hans egna undersåtar utan även deras barn efter dem skulle
tacka honom.

De trogna landsbarnen fingo emellertid dag efter dag, år
efter år gå och vänta på de utlovade anledningarna till tack-
samhet, och när dessa aldrig kommo, förspordes »en ond
ymmel och grunk» från flera landsändar.

Johan var i likhet med brodern en skönhetsälskande na-
tur och därtill en mäkta lärd herre, så begiven på lärda
studier, att hans gamle fader till och med varnat honom för
att försjunka i »ensliga grubbleriers, som alstrade tungsint-
het och »sällsamma tankar». Han borde ej så mycket syssla
med »allehanda historier, ty», sade kung Gösta, »denna tids
lägenheter äro fast olike med de gamla, och världen för-
ändras alltjämt:. I stället borde han studera Jesu Syraks
bok, som fadern nu sände honom. — En gammal författare
har den betecknande uppgiften, att Johan III en gång
uppgjort en plan att lämna regeringen åt sin son och själv
draga sig tillbaka till Uppsala, där han ämnade samla kring
sig de lärdaste män från alla länder.

Johan förstod sig bättre på böcker och skön konst än på
livets praktiska bestyr. »Han var»,, säger en äldre historie-
skrivare, »mera beläsen, än honom var nyttigt.s» I praktiska
frågor satte han liksom Erik sin lit till illa ansedda personer,
sådana som den förut nämnde Johan Henriksson, vilka efter
Göran Perssons mönster missbrukade sin ställning som ko-
nungens sekreterare. Under deras inflytande kunde konun-
gen när som helst kullkasta ett redan fattat beslut.

w V id tronskiftet 1569 uttalades från både den nye konung-
