504 SAMMANHÄNGANDE KAPITEL.

XII:s tid, i alldeles övervägande grad fördes inom våra egna
gränser. Trupperna måste därför leva på Sveriges egna medel,
medan förut fiendeländerna fått bära halva krigsbördan. Och
medan armén fordom kunde till två tredjedelar bestå av vär-
vade utlänningar, fick Sverige nu helt lita till sin egen för-
svarskraft.

Men det var väl ändå en fördel att få kämpa omgiven av
fredligt sinnade landsmän? Ja, om inte snapphanarne hade
omintetgjort denna förmån. Det behövdes blott, att de
under halvannan månad, på hösten 1676, spärrade gränsen
mellan den skånska krigsskådeplatsen och det övriga Sverige,
för att det skulle bli en så svår livsmedelsbrist på krigsskåde-
platsen, att förhållandevis lika många krigare dogo av svält
som i Gustav Adolfs läger vid Närnberg.

En oproportionerligt svår manspillan vållades också genom
brister i arméns ledning. Endast långsamt, nästan motvilligt
har man i svensk historieskrivning erkänt dessa brister, som
i början voro begripliga nog hos en blott tjuguårig furste
men i viss mån blevo typiska för Karl XI:s hela följande rege-
ring. Först i en fackmilitär översikt av Torsten Holm från
1927 har det öppet uttalats, att det »knappast existerade nå-
gon påtaglig kontinuitet i de olika krigsårens operationer å
någondera sidam». Holm finner, att »man tog och släppte,
gick fram och tillbaka» utan avgörande, under det att samtidigt
Königsmarck i Pommern med överlägsen följdriktighet genom-
förde den defensiv, som räddade Ludvig XIV från hans far-
ligaste fiende, kurfursten av Brandenburg. Det var Königs-
marck, som fullföljde den svenska krigskonstens verkliga
traditioner.

Karl XI:s ständiga fram- och återmarscher gällde de fäst-
ningar, som danskarne besatt: å ena sidan Kristianstad, å
andra sidan de fasta platserna vid Öresund, alltså Hälsingborg,
Landskrona och Malmö. På grund av artilleriets svaghet sy-
nas de befästa orterna över huvud taget ha i den tidens krig-
föring spelat en dominerande roll som förråds- och samlings-
platser. Otålig över den långsamma rekryteringen från rikets
inre delar, kastade Karl XI varje år otillräckliga svenska
krafter mot de fasta platserna vid Sundet, i fåfängt hopp
om att kunna under samverkan med flottan hejda landstig-
ningen av danska förstärkningar. Men gång på gång grusa-
