DEN NYA FÖRMYNDARREGERINGEN O. DESS STYRELSESÄTT. 113

hjälp vinna seger. Men tyngre än hans ansträngningar vägde
den insats, som den högadliga regeringen gjort genom de
lyckligt åstadkomna fredssluten; och med sådan kraft och
endräkt handlade adeln, att den tog ledningen av ständer-
nas beslut och drev sin vilja igenom. Nu lät det vid de
ofrälse ståndens överläggningar på ett annat sätt än i Göte-
borg: man fick höra pfalzgrevens forna förespråkare yttra,
att skälen för furstens deltagande i regeringen icke vore så
starka som de, vilka anfördes däremot, och vilka till stor
del vore sav sådan art, att man dem icke gärna nämner».

Till innehavare av riksmarsksämbetet utsågo råd och
ständer den gamle fältmarskalken Lars Kagg, Gustav
Adolfs ungdomsvän och jämnårige. Den nye riksförmyn-
daren var en tapper krigsbuss, som utmärkt sig i många stri-
der under trettioåriga kriget och med outtröttligt nit ar-
betat på att stärka Sveriges försvar. Hans anseende hade
redan vid Baners död varit så stort, att han då var ifrågasatt
att efterträda honom. När hans val till riksmarsk nu biev
känt, steg den gamle krigaren upp och gjorde några höviska
ursäkter: han var, sade han, »en utarbetad man vid inemot
70 års ålder, som icke hade studerat och icke kunde främ-
mande språkos. På riksdrotsens anhållan förklarade han
sig dock villig att åtaga sig tjänsten. Men blott ett års tid
fick Lars Kagg deltaga i Sveriges rikes styrelse. Han avled
nämligen på hösten 1661.

Det dröjde emellertid till nästa riksdag, år 1664, innan
efterträdare utsågs. Då gjorde Adolf Johan åter försök att
bevaka sin rätt, men lyckade kunna de just ej kallas. Oan-
mäld uppträder han plötsligt i rådskammaren, hälsar helt
kort rådets ledamöter samt överlämnar till änkedrottningen
ett brev, ställt till regeringen, och till en rådsherre en annan
skrivelse med utanskrift till rådet, varefter han snurrar om
på klacken och avlägsnar sig utan ett ord. En stund där-
efter uppenbarar han sig på riddarhuset, likaledes utan
att vara anmäld. Med bister uppsyn tilltalar han ridderska-
pet och adeln, ber ståndet besinna, vad dess välfärd tillhörer,
och manar det att taga i övervägande innehållet i det brev
han överlämnar. Och så är han utom dörren igen. Hos prä-
sterskapet och borgare stiger han också in, »allom ohoppandes
och oförmodandes», såsom det heter i prästerskapets proto-
