450 1 KRIGSFÅNGENSKAP.

Men allra mest så kväl det mig,
när jag min konung patanker,
vad fara han är stadder i,

hur fienden honom upplister.

De tänka på,

huru de må

hans unga liv bortrycka

och hans arvdel nedtrycka.

Ja Herren give konung Carl
mång tusend” goda dagar!

Jag honom ej förgäta skall,
Vart ut mig ödet jagar,

så skall likväl

alltid min själ

Hans Majestät berömma

och honom aldrig förglömma.>

Det kan vara mycket att anmärka mot verskonsten i
flere av dessa sfångevisors, men det är något trofast och äkta
i dessa naiva uttryck för ett sargat människohjärtas vemodiga
klagan och hopp, och det karolinska eposet talar mäktigt
till oss även genom en stapplande tunga.

Ett dyrbart minne av fångna karoliners gudsfruktan är
löjtnant Olof Hårds bönbok, som på försättsbladet bär
följande anteckning; »Denna bok blef mig ifråntagen, då
iag d. 21 Nov. 1708 af ett fiendteligit partie Ryska Cassaker
och Chalmuker till Ukranien tillfångatogs; men på en trä-
gen böön fick iag nogra dagar dereffter henne igen Sönder-
rifwin, har fördenskull låtit henne ånyo inbinda under
warande fångenskap uti Staden Moscou d. 10 febr. A:o 1710.

Olof Hårdh.»

På frampärmens insida står, numera delvis uppätet av

bokmaskar, följande:

»Ett krydde som

helar allt

Det är rart men

dock intet dyrt

[Är bittert?] och sötarlik
[likvä?Jl

Apetekaren haret

intet tillkiöps

Men varder dock af
Medicis förordnat.
