374 JOHAN III

mot de kungliga syskonens planer. De vwville, att brodern
skulle ingå »ett högre och förnämligare giftermålb. Den av
syskonen, som enligt Johans utsago »mest brukat munnen
och bjäbbat härom», var hans äldsta syster, grevinnan Kata-
rina av Ostfriesland, som till och med påstod »ibland andra
försmädeliga ord, att djävulen slet många par skor sönder,
förrän svenska drottningen kom till sin slutliga höghet>.

I det brev till sin syster Elisabet, vari Johan beklagar sig
häröver, tillägger han: »Den, som vill hava gott av Oss, må
icke reta Oss utan orsak till vrede. Eljest vele Vi väl finna
sätt och så laga't, att det skall ångra dem som sådant göra,
och att spe skall komma för spottarens dörr.s

Vad hertig Karl beträffar, så kunde han och hans gemåi
icke förmås att komma till bröllopet. På bjudningsbrevet
svarade hertigen: »Ändock vi hellre hade unt och önskat,
att Eders kungl. Maj:t hade velat utse sig ett högre och för-
nämligare giftermål, men efter att detta haver varit Eders
kungl. Maj:t behageligit, önske vi Eders kungl. Maj:t därtill
lycka och Guds välsignelse och bedje Gu4d, att det må lända
Eders kungl. Maj:t och Eders kungl. Maj:ts käre barn, land
och kungarike till gagn och godo.» Hertigparet tackar vidare
för bjudningen. »Men», heter det, »efter det tiden är oss allt
för stackot och vi av sådane högtid tillförene slätt intet hört
have, kunne wvi oss i så stackot tid till en konglig högtid
icke bereda. Begäre för den skull broderligen och kärligen,
att Eders kungl. Maj:t vill hava Oss och Vår kära husfru
broderligen och kärligen entskulligat.»

+ x
x

Vid sitt verk kyrkohandboken fasthöll Johan emellertid
med obruten envishet. De präster, som vägrade använda den,
förföljde och smädade han. Han kallade dem »förrädare,
huvudljugare, trosspillare, olärde stympare och åsnehuvud»,
vilka hade djävulen till lärofader. Han straffade dem med
ämbetets förlust och fängelse, ja hotade dem med stegel och
hjul. Om en präst, som ej kunde genom fängelse i ett
mörkt tornrum tvingas att vika från sin övertygelse, berättas,
att Johan i sin förbittring lät kalla honom inför sig, slå ho-
nom till marken och släpa honom utefter golvet, varpå han
