104 EN GENOMBROTTSTID FÖR KULTURELLA SAMHÄLLSFRÅGOR.

medel. »I allt fall måste nykterheten, liksom alla andra
dygder, uppkomma ur religionsgrund, om den skall bestå.
Polisbestraffningar, plikt, stockstraff och annat sådant äro
blott palliativer.»

Vad själva brännvinstillverkningen beträffar, fann mo-
tionären det omöjligt att genomföra något tillverkningsför-
bud: »Vi äro bortskämda barn; brännvin har blivit ett be-
hov genom vanan.» Ett förbud skulle för övrigt icke kunna
genomföras. »Våra skogar gömma ännu märken efter brän-
nerier i förbuden tid.» Mera effektivt vore det att lägga en
hög skatt på den fabriksmässiga brännvinsbränningen. Om
då den husbehovsbränning, som ej skapade något överskott
till avsalu, lämnades fri från skatt, skulle de stora bränne-
rierna av sig själva övergå till blott husbehovsbränning eller
helt försvinna.

På 1834 års riksdag kunde man få höra dåvarande dom-
prosten, sedermera biskopen Heurlin uttala sin mening i
nykterhetsfrågan sålunda: »Har bonden brännvin i sitt hus,
super han mindre, än om han där saknar brännvin.»

Någon hjälp genom lagstiftningsåtgärder var tydligen ej
att vänta. Räddningen måste komma från annat håll, från
en kraft, som verkade inifrån.!

+ & x

Det är ett faktum, att dryckenskapen höll på att föra vårt
folk till undergångens brant, då Peter Wieselgren upp-
trädde som räddare. Han tillhörde en gammal ansedd vä-
rendsk bondesläkt, som alltsedan Gustav Vasas dagar suttit
på samma gård. Redan som barn hade han fattat avsky för
rusdryckerna, och hans vedervilja mot dem förstärktes än
ytterligare genom följande tilldragelse. I Växjö kom han en
dag på väg till skolan att ge akt på en man, som stod innan-
för gallret i ett av fängelsets fönster och blickade ut med
så sorgsna ögon. Det var en ung bonde, som under ett rus
dräpt sin hustru utan att veta vad han gjorde och därför

1 Därmed vare ej sagt, att ej en sådan radikalkur, som den man
under det stora brännvinssuperiets tid begagnade på Finspångs gods,
kunde ha nytta med sig. Den bestod i att den, som överlastat sig,
bars till närmaste gödselhög och blev nedgrävd i denna för hans till-
stånd passande omgivning. Det lär aldrig ha hänt, att någon behövde
genomgå kuren mer än en gång.
