496 POMMERSKA KRIGET OCH HATTPARTIETS FALL.

Stålet i kavalleriets värjor var så skört, att de ofta brötos av
vid första stöt. Och vad ryttarnes harnesk beträffar, ytt-
rade den förnämste kavalleristen inom armén, generalmajor
Adam Horn, son till Arvid Horn, i en skrivelse till överbefäl-
havaren, att han omöjligen kunnat fundera ut, efter vilken
modell dessa uråldriga tingestar blivit gjorda. »Efter män-
niskokroppen är ingen liknelse, att de blivit passade»,
skrev han, »ty av de tusen, som tillhöra mitt regemente, har
intet funnits, som icke efter tvenne dagars bruk sårat kar-
len på något ställe. De flesta äro för korta, ärnade åt tjocka
magar och smala bröst.» Lika bedrövligt var det med be-
klädnaden.

Överallt visade sig följderna av att armén fått tjänstgöra
som avsättningsmarknad för partitrogna fabrikörer, utan
tanke på dem, som skulle använda fabrikatet. Och vad som
en gång varit bra, det hade nu till största delen blivit för-
slitet, utan att regeringen brytt sig om att låta ersätta brister-
na. Kavalleriet var särskilt dåligt utrustat och beridet på
små svaga hästar, som farit mycket illa under fartygens
rullning vid transporten över Östersjön.

Trossen var också ytterst bristfällig och anordningarna för
sjukvården i stil med det övriga. Tillståndet hade ytter-
ligare förvärrats genom det planlösa sätt, varpå arméns för-
nödenheter inlastats. Därför hände det, att ett regemente
vid framkomsten till Pommern saknade kappor, ett annat
tält, ett tredje skor och strumpor, ett fjärde fältkittlar.
Och av trossvagnarna hade vagnskorgarna lastats på ett
fartyg, hjulen på ett annat, förspannen på ett tredje, locken
på ett fjärde, så att när den ena delen av en vagn kom fram,
var den andra ännu kvar i Sverige.

Men om det fanns någon, som skulle kunna bringa reda i
all denna oordning, så var det Lantingshausen. Han gjorde
också sitt bästa, och hans förtjänst var det, att trupperna
småningom blevo åtminstone något så när krigsdugliga.
Men så hade han också måst anlita sin enskilda kredit till
det yttersta för att skaffa ihop pengar till deras utrustning.

Mer ansåg man ej heller behövas, ty Fredrik II var på
hösten 1757 så hårt ansatt av sina många fiender, att han
syntes räddningslöst förlorad. Några trupper att möta sin
nye fiende med hade han icke, och i Stettin fanns blott en
