LITEN KARIN. 279

ovänner därmed mena, att de således vilja förhindra $T:s
kongelige Maj:ts giftermål, det kan man väl förstå, hette det
vidare, »nämligen intet annat, utan att de gärne såge, att all
salige konung Gustavs släkt måtte bliva utrotad, och att de
sedan kunde stifta oenighet och tvedräkt här i riket och där-
med fördärva riket i grund och komma det under främmande
våld och herrskap.

Därföre vill nu vara av nöden, att I, gode män, viljen be-
sinna, huru det ville tillgå, där — Gud förbjude — H:s konge-
lige Maj:t något viderkomme, efter som alla människor döde-
lige äro, och H:s k. Maj:t sitt liv och välfärd härtill dags icke
förskonat haver utan det för riksens fiender haft ospart.»!

År 1566 erhöll konungen slutligen från ständerna det sam-
tycke, varav han begagnade sig två år därefter, då han firade
sin högtidliga förmälning med Karin Månsdotter. Hon hade
då skänkt honom två barn, det äldre, dottern Sigrid, redan
innan hon ännu fyllt 16 år, och sonen Gustav ett halvt år
före bröllopet.

En gammal anteckning bevarar skonung Erik XIV:s äl-
skogsvisa över dess kära Karin Månsdotter, innan han lät
kröna henne till drottning»:

>Väl är den, som från höga klippor
kan vandra på en nedrig ban.
Hans fot på vägen faror slipper
och där spasserar av och an.

Var må följa sitt eget sinn” —

kär håller jag min herdarinn”.

Har Karin ej land, ej stora skatter,
så har hon dock det jag begär:

den kärlek hon mig med omfattar
är mig fast mer än guldet kär.

Var må följa sitt eget sinn” —

kär håller jag min herdarinn'.>

Emellertid anses det nu bevisat, att dessa verser icke äro
författade av kung Erik.

Litteratur: Alfred Gustaf Ahlqvist, Karin Månsdotter.

! Jftr sid. 298.
