DANSKA KRIGET. 41

vit häst skall rida jämsides med dem ute på Storön i älven,
och när fienden hinner fram till det farliga stället, skall han
plötsligt kasta om hästen och rida tillbaka. På Lågens andra
strand står en jänta och blåser i horn. Genom olika melo-
dier skall hon underrätta sina landsmän om hur långt fien-
den är hunnen.

Det är tidigt på morgonen. Dödsoffren komma tågande
fram genom det första passet. Först är det en förtrupp på
100 man. Den får passera. Men så kommer huvudstyrkan.
Skottarnes säckpipsblåsare besvara med glada melodier den
norska jäntans låt. Och mannen på den vita hästen, som till
på köpet sitter baklänges på djuret, hälsas med ett skallande
skratt.

Då kastar den egendomlige ryttaren med ens om sin
häst, jäntans valthorn utsänder genomträngande, skärande
toner, och i samma ögonblick kapa männen däruppe på
fjällbranten de tåg, som hålla välten bunden. En lavin
av stenblock och timmerstockar vältrar ned över skottarne,
skingrar deras skara, krossar somliga och störtar andra ned
i den forsande älven, där man ser dem kämpa en vild men
kort kamp för livet. Norrmännens kulor och pilar fullborda
ödeläggelsen.

Blott några få man lyckades undkomma och förena sig
med förtruppen. Den inneslöt sig i en gård, men då befäl-
bhavaren såg sig omringad på alla sidor, nedlade han vapen
och gav sig fången. Följande dag gjorde gudbrandsdalingar-
ne processen kort med sina fångar och sköto ned dem man
efter man. Endast några få blevo skonade och instuckna i
den norska hären. De kunde sedan i hemlandet förtälja sina
bröders dystra öde.

d

Genom det förbittrade kriget hade Sverige blivit till den
grad utmattat, att dess läge helt enkelt var förtvivlat. Men
även Kristians tillgångar voro uttömda. Stora sträckor av
hans eget land voro förhärjade och Jämtland och Härjedalen
i svenskarnes händer. Det klagades i Danmark, att kriget
hade tagit blomman av landets adel, så att endast stammen
och de vissna bladen voro kvar. Resultatet svarade alls ej
