14 SVENSKA FOLKET VID SEKELSKIFTET.

Mest bekant av alla reseskildringar från tiden närmast sekel-
skiftet är den, som skrevs av den italienske naturforskaren

Acerbi,

som åren 1798—99 reste från Göteborg till Stockholm, där-
ifrån vidare österut och genom Finland samt Lappland. Ge-
nom sina många överdrifter, osanningar och stötande per-
sonliga omdömen väckte hans bok mycken ond blod bär
hemma. Dock visar sig Acerbi alls ej blind för vårt folks
förtjänster. De svenska bönderna finner han rättframma,
godhjärtade, gästfria, modiga och begåvade. »Det är icke
lätt att finna en nation, som utmärker sig för en så lycklig
förening av begåvning, tapperhet och rättskaffenshet som
den svenska», utbrister han. Särskilt yttrar han om sluss-
byggnaderna vid Trollhättan, att de »vittna om en begåv-
ning, som kan sätta denna nation i stånd till de största
företags. Och han förklarar många av svenskarnes fel ur
den kamp, som de haft att utstå mot en karg jordmån och
ett hårt klimat, ur deras ständiga krig mot farliga grannar
och ur partistrider, som söndrat nationen. Intet ännat folk
i världen skulle under dylika förhållanden ha kunnat göra
så pass stora framsteg i konst och vetenskap som svenskarne.
Det vittnar fördelaktigt om deras energi. Grannfolken, säger
han, skildra gärna svenskarne som Skandinaviens gascognare.
Men det är bara avundsjuka över denna nations ärelystnad
och begär att utmärka sig.

I Sverige kan var och en räkna på rättvisa, och i sjuk-
hus, hospital och andra välgörenhetsanstalter blir den fattige
och hjälplöse vårdad med yttersta sorgfällighet. Det finns
kanske intet land i Europa, där de lägre folkklasserna så
allmänt få en god undervisning. Över huvud taget skattas
bildning och isynnerhet lärdom synnerligen högt i Sverige.
I Finland gjorde han den angenäma erfarenheten, att folk,
som varit hans vägvisare, icke ville veta av någon betalning
för sina tjänster.

För det svenska landskapets skönhet visar Acerbi mången
gång en fin uppfattning, och han senterar stämningen i en
fattig lantmans lilla koja, då elden lustigt sprakar på härden
och syrsan sjunger. Han finner också behag i när landskapet
