622 TVENNE SKALDEÖDEN.

drastiska scener och kraftigt bidrager till att ge must och färg
åt dess skapelser.

>Hälsan är allt. Allt, allt är allsintet, där inte är hälsan>,

skrev han i dikten »Hälsopris.. På sin gravsten ville han ha
inristat:
Han levde glad, så länge han levde.

Litteratur: Henrik Schiäck och Karl Warburg, Illustrerad
litteraturhistoria I.
Hjalmar Lindroth, Stiernhielms Hercules, en dikt-
monografi; häft. kr. 5: —
Birger Swartling, Georg Stiernhielra, hans lif och
verksamhet; häft. kr. 3: —

Lasse Lucidor den olycklige.

Bellman bildar Lars Johansson ett klöverblad av sångar-

bröder, som sägnen med särskild förkärlek sysslat med.
Han tillhör, såsom hans senaste biograf, skalden Karlfeldt,
uttrycker sig, »dessa folkandens förlorade söner, som nästan
i kraft av en naturlag tyckas vara de käraste i fadershusets.
I hans orosfyllda levnadssaga, om vilken man i själva verket
känner så litet, har folkfantasin ständigt tillagt nya drag.
Orsaken till detta allmänna intresse för Lasse Johansson
ligger nog innerst däri, att mannen själv liksom hans dikt-
ning var i både gott och ont så äkta svensk. Men ej blott
den stora allmänheten utan även kritiska granskare som
Atterbom ha med hemsk tjusning stannat inför »den bleka
och blodiga ynglingavålnaden».

I Stockholm var han född, år 1638, i ett burget och välaktat
hem. Fadern, som var kapten, rycktes tidigt bort, och mo-
dern tyckes ej ha länge överlevat sin make. Den unge Lars”
uppfostran övertogs då av hans morfar, en redlig krigsbuss,
som från simpel båtsman arbetat sig upp till amiral. Men när
ynglingen var femton år gammal, förlorade han även detta
stöd. Den som då tog sig an honom var Karl Gustav Wrangel,

TILLSAMMANS med Lars Wivallius och Karl Mikael
