276 OSCAR II:S TID.

När man tänker på hur det stod till med våra försvars-
möjligheter på den tiden, måste man fråga sig: Hur reso-
nerade de som då buro ansvaret för vår självständighet?
Jo, de litade i allmänhet på främmande makters hjälp.
sEuropa kan omöjligt med likgiltighet åse ett försök från
Ryssland att uppsluka Skandinaviem, försäkrade Anckar-
svärd en gång under ett samtal med Karl Johan. Det minsta
försök från ryske kejsaren i den riktningen skulle, menade
samme klarsynte politiker, såstadkomma en sådan rörelse,
att både Polen och Finland därifrån kunde komma att räkna
nyfödelsen av sin självständighet och frihets. För Sverige
funnes således alls ingen fara. Därför vore det fullkomligt me-
ningslöst att »under det mest lugna tillstånd» matta ut sig med
rustningar.

sEuropa skall icke betala 5 skilling för vår konservation»,
svarade kungen, som kände sina pappenheimare.

k

Men vi få väl ändå inte glömma, att vi en tid hade våra
käcka skarpskyttar att lita till i farans stund! Ja ifall
väl övade och väl rustade fientliga härskaror hade kunnat
slås tillbaka med entusiasm, så skulle skarpskyttekårerna
nog ha varit oemotståndliga. Ty friskt mod var det i dessa
fosterlandsförsvarare, när de under folkets jubel marscherade
ut till sina frivilliga övningar, och käcka läto höra skarp-
skyttemarschens toner:

»För kung och fosterjord

ännu klappar hjärtat varmt i Nord,
och vid ett glatt: ”Giv akt!

klingar skarpskyttesångens lätta takt;
rör trumman: Marsch framåtl»

Idén med frivilliga skarpskyttekårer härstammade från
Schweiz men var hämtad hit närmast från England. En av
den nya rörelsens ivrigaste banerförare var August Blanche,
som också blivit kallad »skarpskytterörelsens faderr.

gare, för han hade skrattat bara en gång i sitt liv. »Och kan Ni
gissa när det var?» — Nej, det hade tysken inte reda på. — »Jo det
var, när han fick höra, att Moltke trodde, att Vaxholms torn var en
fästning.»
