RUNORNA. 61

Inskriften lyder sålunda: ek hlewagastir holtingar horna
tavido, »Jag Hlewagastir (Legäst) från Holt (eller: Holtes
ättling?) gjorde hornet.»

De germanska runorna ombildades på 600- och 700-talen
med tiden i Norden till en runrad med följande 16 tecken,
som användes endast här:

VNEFRYV:KFIPFH:TPTBNYA
fällörk böoöias t bl mer

För liknande ljud brukades nu samma tecken, så för B
och P, för D och T, för G och K.

De flesta runinskrifterna finnas på stenar, som rests för
att hedra hädangångna släktingars minne. På somliga
stenar läser man, att en son »låtit resa stenen till minne av
sin gode fader» eller »sin goda moders. Ofta heter det om den
avlidne, att han varit sen god bonde», »en mycket god man»
eller »en mycket duktig karb. Eller också prisas han för att
ha varit orådvis», »vältalig» eller ha ägt andra framstående
egenskaper. En runinskrift i Södermanland slutar med dessa
ord: »Ingen föder klokare son.»

På en del stenar äro hela verser inristade med runor, t. ex.:

Torsten lät resa
sten denna

efter sig själv och
son sin, Hefne.
Faren till England
var ungersvennen,
dog så hemma
till mycken sorg.

Den s. k. Rökstenen vid Röks kyrka i Östergötland bär
den längsta inskrift, som finns på någon runsten.

Länge trotsade den alla tydningsförsök. Runorna äro
nämligen här ej blott av det vanliga slaget utan blandade
med s. k. lönnrunor, d. v. s. att i stället för den avsedda runan
står den närmast föregående, en hel del andra svårigheter
att förtiga. Slutligen lyckades emellertid Bugge avvinna även
denna hemlighetsfulla sten svaret på det väsentligaste av de
gåtor, som den så länge ruvat över. Värdefulla bidrag ha
sedan lämnats av några svenska språkmän, men ännu åter-
stå dock flera dunkla punkter oförklarade.
