206 SAMMANHÄNGANDE KAPITEL.

Johan Olofi Wallin.

Några nya biografiska forskningsfynd.
Sid. 231 och 232.

»Barn till en stackars far, som led från led
av bara bönder sina anor leder», etc.

Denna strof innehåller faktiskt vissa överdrifter, betin-
gade av ett då gängse litterärt svärmeri för »odalbonden».
Ty i rent bokstavlig bemärkelse hade Wallin rätt långt till
härstamningen från allmogen. Både fadern, som med tiden
avancerade till kapten, och modern tillhörde herremans-
klassen, och hon var en förhållandevis ovanligt bildad kvinna.
Men säkert är i alla fall, att Johan Olof Wallin i hög grad
var sin egen lyckas smed.

Det var först efter en tvekan och ängslan, som nästan
gjorde honom sjuk, som Wallin beslöt sig för att »antaga
svarta munkkåpan» eller träda under »järnoket», såsom han
också kallade prästämbetet med dess nästan övermänskligt
stränga krav på ett världsförsakande och uppoffrande liv.

Vad Wallins förlovning med fröken Runnewall — så skrevs hennes
namn — beträffar, så låg skulden för brytningen på bägge parternas
sida. Hon var mycket nervös och exalterad med en viss benägenhet
för koketteri, vilket ju inte passade så bra för en prästfru. Och som
Wallin å sin sida lätt brusade upp, kom det vid ett tillfälle till en häf-
tig scen. Sedan kunde det skedda inte göras gott igen.

Nya bidrag till Atterboms biografi.

Sid. 247—251.

Alltifrån barndomen var Per Atterbom klen och blev där-
för kärleksfullt ompysslad av sin blida, sentimentalt lagda
mor. Vilket nog inte alltid var så bra för den blivande man-
nen. Per förblev hela livet igenom något av ett bortskämt
barn, som helst drömde sig tillbaka till den tid, då mamma
kysste hans »rosenkind» och »ordnade sin älsklings lockar»,
