ILLUSIONSPOLITIK. 205

Under påverkan av äventyrsälskande skalder och politici
grep den omkring sig även bland svenska folket, och mången

träd; han fördes nu fram till kungen, som egenhändigt fäste Vasen på
hans bröst, varpå mannen raglade tillbaka till sitt träd för att åter
insomna. Stor blev hans förvåning vid uppvaknandet följande morgon,
när han upptäckte stjärnan på sitt bröst och omöjligt kunde påminna
sig, hur den kommit dit.»>

Fredrik den syvendes extra ordinarie ordenskapitel på Bäckaskog
får så mycket mera glans över sig, när man kommer ihåg, att Hans
Maj:t själv satte ett barnsligt stort värde på att bepryda sig med
ordnar och medaljer. Då Helenamedaljen utdelades till veteraner från
Napoleonskrigen, ville han nödvändigt vara med och få ett exemplar
för egen räkning. En gammal bister general i kungens omgivning fann
sig då föranlåten påpeka, att Hans Maj:t omöjligen kunde ha varit
med i kriget på den tiden, eftersom han då var bara sex år. »Jo då» —
den invändningen generade inte högstdensamme: »Jag rymde just
vid den tiden från mina föräldrar och tog värvning som trumpetar-
pojke.»

Och att man inte ville tilldela honom räddningsmedaljen var då
fullkomligt nedrigt, en sådan massa människor som han räddat i de
mest krävande situationer, som hans livliga fantasi kunde utkläcka.

Över huvud taget var den glade kungen outtröttlig som skrodör.
En kammarmusiker hade lyckats lära honom spela en del av en marsch
på piano med ett finger. Efter en middag för en tysk furste lyckades
Hans Maj:t också med stor möda förevisa sin nya färdighet för sin gäst.

»Den marschen har jag själv komponerat», sade kungen.

»Den är mycket vacker, Ers Maj:t, det förefaller mig bara, som om
takten vore något långsam.»

»Ja», svarade högstdensamme, med en klädsam sorgmodighet i
blicken, »jag har också komponerat den som sorgmarsch i anledning
av min höge faders död.»

Det inåtte ha varit dyrbart att studera minspelet hos kungens om-
givning, när Hans Maj:t så vackert och okonstlat försäkrade: »Min
sannfärdighet kommer inte av någon sorts ansträngd tillgjordhet,
utan det finns något inom mig, som säger stopp, ifall jag någon gång
skulle frestas att avvika ens en hårsmån från sanningens väg.» —
Den förut citerade gamle buttre generalen viskade då halvhögt till en
kamrat: »Ja nu har jag ingen lust att höra på hans historier vidare,
för nu har han överträffat t. o. m. sig själv. En större lögn, än den han
sagt i dag, kan han min själ aldrig åstadkomma.» — D. v. s. fråga
är, om inte lögnen i hans minspel var väl så stor, när han drack i säll-
skap med grevinnan Danner. Hon höll nämligen efter honom; och den
min, han i hennes närvaro anlade, då han var snödsakad» att tömma
sitt glas väl många gånger, den påminde om en Sokrates, som tömmer
giftbägaren. Hade han ingen annan förevändning för att dricka, så
föreslog han en minnesbägare för någon högt värderad avliden, fyllde
i minst en halv flaska champagne och drack skålen i botten med ett
ansiktsuttryck, som om han fullgjorde den smärtsammaste plikt.
