HATTARNE TILLBAKAVISA ELISABET. 83

Av allt, som under de politiska rättegångarna på riksdagen
framkommit rörande partiväsendets skuggsidor, gjordes en
sammanfattning i en särskild skrift, där det bland annat heter
om bestickligheten, den värsta kräftskada, varav samhället
led: »Korruptionen har ritat sig in och frätit vidare omkring
sig, än att sekreta utskottet vet något tillräckligt botemedel.
Icke en eller annan, utan hundratal låta sig bruka av främ-
mande ministrar, med penningar och fagra löften lockade
eller med hot skrämda att främja deras avsikter. Det har
kommit så långt, att pluraliteten vid en riksdag värderas vid
främmande hov till vissa måttliga penningsummor, att
riksdagsfullmakter och röster hållas för en vara, som man
kan lovligen tinga, köpa och sälja såsom annan välfången
egendom, att folk förskrivas såsom fä och deras tankar och
samveten hållas fala.s

Vad själva principalatsfrågan angår, blev dess irrlärighet
fastslagen i riksdagsbeslutet, där den förklarades för »en för-
vänd och obetänksam uttydning uppå rikets grundlagar». Var
och en, som förfäktade den, betecknades som »en orolig och
skadlig lem», vilken borde lagligen straffas. »Ständernas makt
nedåt, i förhållande till det väljande folket, var därmed
stadgat, och slutstenen i viss mån lagd i ständerväldets
stolta byggnad», säger Stavenow. I känslan därav kunde
biskop Brovallius i Åbo på nästa riksdag yttra de stolta
orden: »Den idéen, att ständer kunna fela, är emot rikets
grundlag.»

Mössorna voro slagna till marken, och något motstånd
från dem var ej längre att befara. Deras leder voro så upp-
rivna, att man knappt kan tala om något motparti mot
Hattarne längre. Men många av de forna motståndarne
hade också kommit på det klara med att det Hattparti,
som avgav den nationella förklaringen till Ryssland, var ett
annat och vida mer ansvarsmedvetet parti än det, som några
år förut lättsinnigt kastat landet i krig. Hattarne hade genom
bittra erfarenheter mognat och omdanats från ett ansvars-
löst krigsparti till arbete för en fredlig statskonst, vars mål
var Sveriges inre styrka och yttre självständighet. Det var
grunddragen i Arvid Horns statskonst, som åter kommit till
