366 EN VETENSKAPLIG STORHETSTID.

Följande år förfärdigade han modellen till en vattenpump
för gruvor. Till drivkraft begagnade han vinden ungefär som
vid en väderkvarn.

Mycket tidigt började han också utföra kartor och ritningar

till maskiner. Det var de ritningar och modeller, han under
dessa år utförde, som hade riktat Baltsar von Platens upp-
märksamhet på honom. »Fortsätt), sade han, »som du börjat,
min gosse, och du skall en dag uträtta något stortl!»
' Vid sjutton års ålder övergick John Ericsson till militär-
yrket och blev följande år fänrik vid Jämtlands fältjägarkår.
Där vann han snart allas hjärtan genom sitt hurtiga och
öppna väsen, sin duglighet och sina kunskaper. Men militär-
livet tillfredsställde icke i längden en yngling, som hade så
många mekaniska idéer i sitt huvud. Det fattiga hemlandet
gav honom icke möjligheter att förverkliga dem. Därför
beslöt han att flytta över till mekanikens och industrins
förlovade land, England. . Så lämnade han, 23 år gammal, sitt
fosterland, dit han icke mer skulle återvända.

x +

I England kastade han sig med rastlös iver på arbete med
uppfinningar.

Genom att konstruera en ångspruta på hjul kan han
sägas ha blivit en grundläggare av det moderna eld-
släckningsväsendet. Vid en stor eldsvåda i London fick
John Ericsson tillfälle att wvisa förvånade åskådare, hur
förstörelsen kunde hejdas genom kraften av samma element,
som vållat den.

Uppfinnaren gladde sig åt det lyckade resultatet och tog
för givet, att hans ångspruta skulle vinna allmän användning
i världsstaden. Men nu liksom otaliga gånger sedermera
skulle han få erfara, att han »gjort upp räkningen utan vär-
dem. En kommitté tillsattes för att avge utlåtande om den
svenske ingenjörens ångspruta. Hans vän Adolf von Rosen,
som senare blev bekant för sitt framgångsrika arbete för
järnvägsanläggningar i vårt land, vistades då i London. Han
berättar följande om kommitténs. arbete:
