DEN KUNGLIGA FAMILJEN. 139

föra hans hälsning och deltagande, men hon möttes av dessa
ohyggliga ord i en moders mun: »Det är mig alldeles likgil-
tigt, om han hyser deltagande eller ej. Jag vill varken höra
talas om honom eller om hans bastard. Jag ger dem båda min
förbannelse och förbjuder Er att någonsin tala med mig om
dem, ty jag vill försöka glömma bort deras tillvaro. Jag kan
ingalunda tro, att han det ringaste frågar efter min sjukdom.
Det är endast mina juveler, som fresta honom. Det är dem,
som han vill åt efter min död. Nu inbillar han sig förmodligen,
att jag är så illa sjuk, att jag skall dö, och han är troligen
orolig, att jag skall skänka bort dem till någon an-
nan.»

Efter hand blev den gamla dock något mildare stämd.
Någon försoning blev det dock ej av, ty dödsfaran drog förbi
även denna gången. Det märktes dock, att det nu led mot
slutet av den en gång så sköna och firade Lovisa Ulrikas
sorgliga levnadssaga. Hon väntade också själv, att året 1782
skulle bli hennes sista — på slottet i Berlin hade man näm-
ligen sett »Vita frum», och det ansågs alltid förebåda ett döds-
fall inom Brandenburgska ätten.

På sommaren 1782 nedlades änkedrottningen åter på sjuk-
bädden. »Gudskelov, att min bana nu är sluthb sade hon
till sin yngre svärdotter. »Ni kan ej föreställa Er, min älskade
dotter, hur lycklig jag är att få skiljas hädan och lämna en
värld, som bara skänkt mig sorger. Jag känner mig nöjd
med min lott och anropar blott Gud, att han måtte förkorta
mina förfärliga lidanden; dock vill jag ej klaga utan söka bära
dem med tålamod.»

Men när Hedvig Charlotta hemställde, huruvida svär-
modern ej ville råka sin son, svarade hon endast ett kort
snejs. Hennes sinnesstämning mot Gustav framlyser också
av det brev, som hon uppsatte den 7 juli för att till honom
överlämnas efter hennes död. »Min bana är slutad», skrev hon
bland annat, »och det är Eder, jag har att tacka för den glädje,
jag känner över att få sluta.> Hon ville nu tillkännagiva för ho-
nom sin yttersta vilja. All sin egendom lämnade hon i lika
lotter åt sin yngste son och sin dotter och tillade: >»Och om
Ni, under vilken förevändning det vara må, därav undan-
tager den minsta sak, darra — jag uttalar den förbannelse,
som otacksamma söner förtjäna. Men om Ni uppfyller min
