544 OSKAR I.

det av motståndarne som ett förslag till »backstugusittarnes
representation».

Åtskilligt av det Richert-Anckarsvärdska reformförslaget
gick emellertid igen i det representationsförslag, som på 1840
års riksdag blev antaget såsom vilande till nästa ständermöte.
Det slutgiltiga avgörandet ägde rum på Oskar I:s första
riksdag, år 1844. Under väntetiden hördes hotfullt tal,
såsom när Aftonbladet i en hetsig artikel frågade: »Med vad
rätt sitta adel och präster på den svenska riksdagen?» och
gav till svar: »»Med våldetss. De två högre stånden kal-
lades för »besynnerliga parasitväxter på samhället,, och det
erinrades om, att de tillsammans utgjorde bara !/150 av ri-
kets folkmängd. Deras rättigheter vore självtagna, alltså
detsamma som våld, och kunde därför med våld fråntagas
dem, därest de visade sig allt för genstörtiga. Det blev
också en del folksamlingar och oroligheter i Stockholm.
Man hade spritt ut bland folkmassorna — berättar pro-
sten Stenhammar —, att »adeln försökt förgifta konungen
i en sås på Haga, men att silvertallriken svartnat och förrått
planem. Och på husknutarna fann man anslag med ma-
ningen: »Gode män! Låtom oss samlas för att knäcka adeln
och prästerna, som vilja mörda konungenl» Genom polisens
raska ingripande avstyrdes dock större oroligheter, och man
citerade ett yttrande av en hamnbuse, att »fan må ta stryk
och bli hundfilad av polisen för två riksdaler».

Från »samhällsbevarande» håll hördes emellertid också
hotfullt tal. Ett bland de hätskaste utbrotten av partihat
i representationsreformens historia är det tal, som kammar-
junkare Ehrenhoff höll på riddarhuset. Han började såtunda:
»Den mängd av konstgrepp, som framtvingat det nu före-
dragne förslag till representationens ombildning, samt den
revolutionära andan däri göra det till en plikt för varje repre-
sentant, som önskar se sitt fädernesland oberoende och lugnt,
att högt yttra sitt ogillande över de män, som uti nationens
sköte nedlagt ett sådant frö till splittring och partiyra.» Den
föreslagna representationsreformen måste nämligen leda där-
hän, »att varje uthungrad eller ärelysten partigängare, var
och en i sin vrå av landet, skulle genom smicker eller korrup-
tion söka inträde i riksförsamlingen för att sedan tillfredsställa
deras eget begär efter makt och vinning». På det vwviset gick
