ESAIAS TEGNÉR. 3?5

Med en dylik bildrikedom är det ej att undra på, att man
i hans diktning kan leta upp en och annan verkligt misslyckad
bild, såsom när han talar om »en örn med fjärilsvingar», eller
när han säger, att Gustav III hade »en blick, till hälften
örn, till hälften näktergal» — för att nu inte tala om de olyck-
liga bilderna om den med sångröst begåvade Euphrosyne:

»Gärna trivdes hon i valsen,
och en näktergal i halsen,
men en snövit duva satt
i dess hjärta dag och natt.»

Den kvicke och elake Palmer skriver: »Hälsa din sång-
gudinna och bed henne icke överlasta sig med metaforer!,
såsom hon merendels brukar! Dessa juveler, även om de
äro äkta, böra användas hovsamt. Låt henne sätta dem om
halsen, i öronen och på fingrarna — men på tårna — fy
tusan!»

Man behöver därför inte, som Lorenzo Hammarsköld,
anmärka på när Tegnér liknade ringen på Ingeborgs arm vid
sen lysmask, lindad kring en liljestängeb. Inte dugde den
bilden, menade Hammarsköld: liljestängeln är ju grön och
lysmasken gråsvart med undantag av den enda punkt, från
vilken i mörkret ett svagt ljussken sprider sig. Om kritikern
varit riktigt grundlig, borde han ha tillagt, att en arm, så
spenslig och smal som en liljestängel, inte är mycket att hurra
för. Men nu undras just, hur många som inför den vackra
Tegnérska bilden komma att tänka på gråsvart kring grönt!
Lika upplyftande är det att höra Hammarsköld skolmästra
den Tegnérska liknelsen: »hans slagsvärd, en stannad ljung-
eldo>. »Inte kan man tänka sig en ljungeld såsom stannad»,
utbrister han.

Samma andas barn är den anmärkning, Palmblad gjorde
mot den kända lantliga bild i v»Axeb, som börjar sålunda:

»Det var en afton. Kvällen låg
och drömde på sin bädd i väster;,;

och tysta som Egyptens präster
begynte stjärnorna sitt tåg.»

Palmblad gör den onekligen korrekta reflexionen, att det
hade varit riktigare, ifall skalden tvärtom använt bilden om
1 Bilder.
