ENGELBREKT OCH DALKARLARNE. 443

i Norrland och Finland under ledning av den ivrige, het-
levrade Erik Puke. Nu hade Engelbrekt stor nytta av
sin adliga uppfostran hos förnäma män, varigenom han för-
värvat goda insikter i krigskonst och lärt sig leda andra.

När Engelbrekt kom till Östergötland, voro rådsherrarne
samlade i Vadstena för att besluta, på vems sida de skulle
ställa sig. Bonderesningens snabba utbredning och häpnads-
väckande framgångar hade slagit dem med häpnad, ja med
skräck. Visst hade de många skäl till missnöje med den
tyske konungen; men att se bönderna taga makten var dock
allt annat än glädjande för de store.

Mitt under de myndiga herrarnes överläggningar träder
Engelbrekt, bondehövdingen, in i salen. I kraftiga ordalag
uppmanar han dem att avsätta den konung, som brutit de
eder, han svurit folket: vsatt rättvisa och sanning styrka» och
srike sitt styra med inländske män och ej utländske». Råds-
herrarne vägra. Men Engelbrekt krusar icke. Han griper
Linköpingsbispen i kragen samt hotar att kasta ut både honom
och två av hans ämbetsbröder till den förbittrade allmogen
där utanför. Nu bli herrarne spaka och göra, vad de som red-
liga svenskar bort göra strax: de skriva ett brev till Erik
med uppsägelse av tro och lydnad.

Engelbrekt fortsatte befrielsetåget genom Götaland, och
inom fyra månader var hela riket rensat. Det är en sägen,
att under detta befrielsekrig hade ingen svensk förlorat så
mycket som en hönas värde. Så god hade ordningen varit
i de väldiga bondehärarna.

Ett underbart skådespel är denna allmogeresning. Under
ledning av en man, vars tidigare verksamhet är fullkomligt
okänd, och som nu med ett slag träder fram såsom statsman
och krigare, utbryter en folkrörelse, vilken »kryper liksom
skogselden i ljungfälten och flammar upp än här, än därs.
En underbar lycka följde denne man överallt. Inga bakslag,
intet famlande efter målet! Och allt detta utföres på en
ytterligt kort tido — det är Hans Hildebrand, en av värt
lands främste medeltidskännare, vi citerat.

Nu måste riket ha en regering för fredens tid. Ty det
värv, som Engelbrekt åtagit sig, nämligen att befria landet,
det hade han fyllt. Sådana viktiga frågor som att bestämma
