154 HOVPARTIETS REVOLUTIONSFÖRSÖK.

att skiljas från livet. »Hellre ville jag arbeta för min
hustru och mina barn som en dagakarl än dö», utbrast han.
Men småningom resignerade han, och med döden för ögonen
nedskrev han ett testamente till sin minderårige son, vari han
manade honom att icke gå i statens tjänst, icke hålla sig till
något parti i landet, att vara mån om friheten och lagens be-
stånd, att ära konungen men icke söka överhetens ynnest
utan komma ihåg, huru fadern stött sig på hovtrappornas
falska halka. »Skulle din överhet fråga dig något råd, så visa
den med underdånighet till dem, som rådsämbetet beklädal!
Frågas dig något olagligt, så påminn dig, vad lagen säger, att
ej därutinnan ingå! Sker det annan gång, giv det vederbörligen
tillkännal» Och i sitt avskedsbrev till hustrun skrev den döds-
dömde: »Tro icke väl den höga personen, som du vet är skuld
till min och allas olycka, fast hon brukar sköna ord! Hälsa
dina kära föräldrar, alla syskon och vänner med och bed dem
tro, att jag aldrig varit förrädare, fastän man narrat mig
göra patronerl»

Redan den 23 iuli gick dödsdomen över Brahe, Horn, Puke
och Ståhlsverd i verkställighet. Men man ansåg icke sinnes-
stämningen bland huvudstadens befolkning vara tillräckligt
pålitlig. Därför vågade man icke föra fångarne den långa vägen
till de vanliga avrättsplatserna utom tullarna; utan på själva
Riddarholmen, på den öppna platsen framför Riddarholms-
kyrkan, försiggick det blodiga skådespelet under skydd av
en ovanligt stor truppstyrka med kanoner. Man anmärkte,
att det pålitliga artilleriet var så ställt, att dess kanoner skulle
kunna bestryka gardets led, ifall det behövdes. För säker-
hets skull lära gardets gevär ha varit oladdade.

Fersen berättar, att Horn »visade sig försagd uti sista stun-
dem och icke ville böja sitt huvud över stupstocken utan reste
det upp under förklaring, att han nu ville bedja en bön till
Gud, »den han ock med prästerne andäktigt förrättade,
varefter han räckte sitt huvud och ändade sina dagar».

Memoarförfattaren Adolf Hamilton, som vid detta tillfälle
ännu blott var nio år gammal, berättar, att Horn reste sig
förskrämd upp från stupstocken för att fråga, om ingen nåd
vore att vänta. Frågan »besvarades med ett hårt nej av
officeraren, som kommenderade exekutionem», men bödeln
tappade fattningen inför den ohyggliga situationen, så att
