194 SAMMANHÄNGANDE KAPITEL.

Vad Margareta ville skapa var icke ett skandinaviskt rike
utan ett Stordanmark. Missnöjet här i landet med
Danmarks överhöghet inom unionen märktes dock icke så
mycket, så länge Margareta levde, ty hon var en duktig
regent och en människa med många beundransvärda egen-
skaper. I hennes närvaro tystnade all opposition. »Sent
födes annan kvinna slik», heter det om henne i en gammal
krönika. Och Sveriges allmoge kände under hennes tid nästan
blott de välgörande verkningarna av att hon höll efter
stormännen i landet. De orden av biskopen i Skara, att
hon »velat hjälpa alla och envar till lika rätt och lag, styrka
rättfärdighet och undertrycka all orätt, för vilket Gud henne
löne» — de orden innebära det vackraste minnet av henne
hos Nordens folk.

Drottning Margareta förstod också att skaffa sig en annan
motvikt mot herrarnes missnöje genom att ställa sig väl
med kyrkan. Det var en av hörnstenarna i hennes
politik. Hennes välgörenhet mot kyrkor och kloster var
storartad. Med rund hand skänkte hon dem en hel del
av de gods, hon fråntagit adeln. Men så var också kyrkans
makt över folket numera så stor, att dess gunst knappast
kunde betalas för högt. För alla öppnade »den heliga all-
männeliga kyrkan» en moderlig famn, och hela det dagliga
livet omslöt hon med sina armar. Hon välsignade folk och
boskap, och i vårens tid gingo prästerna, åtföljda av vit-
klädda korgossar med rökelsekar, runt åkrarna med kors och
processionsfanor och läste välsignelse över den spirande grödan.

in utländska prelater i Sverige. Tacksamt begagnade hon därför
varje tillfälle att låta den stridbare biskopen känna hennes makt. Med
drottningens hjälp drog Lars sin sak inför påven, och Margareta hade
i den påvliga kurian vetat skaffa sig »talrika gynnare, vilka förblin-
dades genom hennes mutor», skriver den man, som förde biskop Knuts
talan vid påvestolen. Saken hotade att blåsas upp till sådana dimen-
sioner, att biskopen kunde riskera sitt ämbete.

Hur denna rätts- och maktsak till sist avvecklades, därom upplysa
ej akterna. Men den »kastar i alla falb, för att citera Brilioth, »ett
egendomligt ljus över förhållanden av allmännare intresse, än denna
prästerliga skandalhistoria i sig själv kan äga».

Man har all anledning att misstänka, det Linköpingsbiskopen ej
hörde till dem, som sörjde, när den kraftfulla drottningen år 1412 för
alltid nedlade spiran.
