464 KRISTINA, SVERIGES REGERANDE DROTTNING.

men isynnerhet led drottningen svårt av frossan, denna
lömska febersjukdom, som var så vanlig förr i tiden i det
vattensjuka mellansvenska sjölandets råa klimat, innan detta
förbättrats genom torrläggning och uppodling. Sjukdomen
kom och gick, men till sist ville den icke släppa sitt tag.
Med året 1651 inställde sig plötsligt svimningar, som till
sist kunde räcka en hel timme och för flera timmar betaga
henne talförmågan. Den underbara drivhusplantan höll på
att tvina bort.

Då beslöt man sig för att från Paris tillkalla en berömd
läkare. Han kom, såg och segrade över sjukdomen. Det var
på nyåret 1652. Hans namn var Bourdelot.

Bourdelot fann genast vid sin hitkomst, att drottningen
var överansträngd och behövde omväxling. Därför nöjde
han sig icke med att ordinera lättare diet med brunns-
drickning och bad utan föreskrev framför allt ett gladare
liv: mindre studier och mera nöjenl!

Han var själv en glad sällskapsmänniska, som kunde
fördriva en ledig stund med att sjunga och spela gitarr.
Hans skämtsamma lynne gick ej sällan ut över de lärde vid
hovet. Så fanns där bland de vise männen en berömd kän-
nare av de gamla folkens musik och en annan, som var auk-
toritet i fråga om deras danser. En dag övertalade Bour-
delot drottningen att befalla dem giva en föreställning i
antik dans och sång. Men kännaren på den forntida folk-
musikens område hade, såsom det kan hända i dylika fall,
ej ett spår till röst, och lika erbarmligt ställt var det med
den andres danstalang. Drottningens befallning måste emel-
lertid åtlydas: föreställningen gick av stapeln, och hovet fick
sig ett outsläckligt skratt. Varpå han, som kände till de
antika sångerna, hotade slå ihjäl Bourdelot men fick um-
gälla sitt försök att sätta hotelsen i verket med utvisning
från Sverige.

De lärdes och vises sol höll på att gå ned, och Bourdelots,
läkarens och den angenäme sällskapskarlens dag hade gått
upp över Stockholms horisont.

Det är klart, att Bourdelot icke skulle bli populär bland
de andra utlänningarna vid hovet, och förtalet satte tun-
gorna i gång. Han beskylldes för att ha fört drottningen in
i nöjeslystnadens virvel, in på gudsförnekelsens väg, och det
