VORSKLAVISAN. 545

Stämningen inom svenska armén före
slaget vid Pultava.
Sid. 729 sist (666 efter st. 2).

Skvadronspastor Siöman vid Smålands kavalleriregemente?
skriver i sin dagbok, att »hela denna tiden var ganska
bedröveligt att leva. Man hade ingen ro varken natt eller
dag. Därtill med var livsmedlen tämlig knapp, och den
stora hettan plågade oss intet ringa. När dessa besvärligheter
kommo allt tillsamman, önskade mången av otåligmodighet
sig vara längst i världen borta eller djupt neder i jorden.
De kommo ock», tillfogar han några dagar senare, »ganska
snart en deli jorden; men största delen bortfördes i främmande
land, vars tungomål de intet kände.»

Vorsklavisan.
Sid. 741 (677).

Karl XII:s krig med tsar Peter har givit upphov åt en
rik rysk folkdiktning, som i Ukraina lever än i dag. Det
finns både en Pultava- och en Vorsklavisa. Den senare
lyder sålunda:

»Stor är icke Vorsklafloden,

men den vida frejdad är,

ej för vattnet men för bloden,
som de svenske göto där.
Vorskla har sett nappataget
mellan Karl och Rysslands tsar.
Här fick svensken glatta laget,
så att blott hans grav blev kvar.
För kosacker och moskaler?
sträckte svensken här sin pamp.
När om ryska bragder tal är,
nämnes främst Pultavas kamp.>

2 Han var anställd vid överstelöjtnant Stålhammars skvadron
och hade även hållit likpredikan över sin chef i Ukraina. Själv blev
Siöman tillfångatagen vid Perevolotjna [Bd IV: 754 (690)] och fri-
given 1721. Han dog som kyrkoherde i Björkö pastorat i Småland
år 1738 vid 69 års ålder.

2 Ett ukrainskt namn på moskoviter och storryssar.
