KARL MIKAEL BELLMAN. 175

Så är med vår ievnad fatt,
och så försvinna åren:

bäst man andas gott och glatt,
så lägges man på båren.

Lille Karl skall tänka så,

när han ser de blommor små,
som pryda våren.

Mamma har åt barnet här
små gullskor och gullkappa;
och om Karl beskedlig är,
så kommer rättnu pappa,
lilla barnet namnam ger . ..
Sove lulla! Ligg nu ner

och din kudde klappal»

Säkert är emellertid, att Karl Mikael inte var rolig att vara
gilft med, hur god och öm han än var mot de sina. Alldeles
omöjlig i alla praktiska ting, levde han ständigt i ekonomiska
bekymmer med lagsökningar, utmätningar och konkurser.
Hans ömhet och hjälpsamhet mot fattiga medmänniskor
voro icke ägnade att förbättra hans egen ekonomi. År 1794
kom han på gäldstugan. Det tålde inte hans svaga bröst vid.
Att han emellertid icke ens nu i sjukdom och elände förlorat
sitt friska humör ser man av den självbiografi, som han
påbörjade i bysättningshäktet men tyvärr aldrig fullbordade.
»Jag är, skriver han, »en herre av mycket liten djupsinnighet
och frågar ej efter, om solen går eller jorden axlar sig. Vad
jag kan bedyra är, att jag vill ingen varelse i naturen ont,
älskar oändligt en ädel man och med oupphörlig låga frun-
timmer samt små beskedliga barn, äter, efter appetit, litet och
gott — söndagen vitkål, torsdagen ärter, lördagen strömming.»

Förmögna vänner löste till sist ut skalden ur gäldstugan,
men han sjöng nu på sista versen. Hovintendenten von Röök
berättar i sina memoarer om ett sammanträffande med Bell-
man vid denna tid. Det var på en middag hos den namn-
kunnige skådespelaren De Broen. »Där såg jag», skriver han,
»Bellman, redan gammal; han gick krokig och blev ej munter
vid bordet, förr än han druckit några glas.» Snart måste den
brutne sångaren intaga sjuksängen, och efter några månader
slocknade hans flämtande livslåga. Han var då 55 år.
Sambhället hade utkrävt sin rätt.
