FINNARNE I MELLERSTA SVERIGE. 487

På finnens gård saknades ej gärna badstun, ty ett ång-
bad då och då var för honom ett livsbehov. Bruket att
torka säden i rior skilde också länge finnarne från der
svenskfödda befolkningen, vilken dock på sina ställen fann
med sin fördel förenligt att följa deras exempel. Ännu
finns nog i Ångermanland en och annan ria kvar som minne
från denna tid, fastän numera förvandlad till lada. Åt-
skilligt tyder också på att den metod, som i vår tid mest
användes för torkning av säd i Medelpad och Ångermanland,
nämligen att hänga den i höga hässjor, kommit från fin-
narne. Åtminstone använda jämtarne namnet finnhässjor.

Nog fingo de slita ont, sådana nybyggare, om vilka det
förtäljes, att de kommo från Finland med så pass mycket
råg, som kunde rymmas i en näverdosa eller en skinnvante,
och för resten blott två tomma händer. En del av dessa ny-
byggare erhöllo visserligen av svenska regeringen understöd i
form av utsäde eller kreatur, men för mången gällde det att
genom jakt och fiske uppehålla livet under de första åren.

Men skogarna, där finnarne slogo sig ned, voro rika på
vilt, som dittills fått vara alldeles i fred för människor. I
Medelpad säges skogsfågeln vid denna tid ej ha förstått
att akta sig för människan. Därför kunde en jägare med
pilbössan knäppa den ene orren efter den andre i samma
träd, bara han började nedifrån.

x

Finnens första åtgärd för att skaffa sig brödsäd var: att
hugga ett svedjeland, där han sedan kunde så råg. Sved-
jandet är urgammalt i Finland, och därifrån förde befolk-
ningen bruket med sig till våra finnmarker, där det på sina
ställen förekommer än i dag. Finnarnes tjusande national-
dikt Kalevala innehåller följande berättelse om hur forn-
sångens förnämste hjälte, Väinämöinen, som i sig innefattar
det bästa av den finska folkkaraktären, fick lära sig svedje-
bruket:

Då gick gamle Väinämöinen
eftersinnande vid stranden;
några sädeskorn han därvid

fann uppå den fina sanden.

Han tog kornen upp att varsamt
dem i mårdskinnsväskan gömma,
