DALASAGAN OM FLYKTINGENS FÄRD. 23

omtalas Kristians vänlighet och frikostighet mot bönderna
och trodde, att hans grymhet gällde endast de höga. I denna
tro stärktes de av danska utskickade, som förnekade till
och med berättelsen om Stockholms blodbad. Därför fick
Gustav »intet behagligt svar! av dem, utan de sade sig vilja
bliva vid den huldskap de hade lovat konung Kristiern och
bådo honom «<förse sig dädan vart han kundes, säger Pe-
der Svart.

Då brast flyktingens sista hopp. Förgäves hade han blott-
ställt sitt liv. De danska spejarne förföljde honom alltjämt.
Nu hade han blott att rädda sig själv. Upp genom Väster-
dalarne gick hans färd på skidor mot nordväst. — Från
denna färd härröra de äldsta sägner om Gustav Vasas även-
tyr, av vilka vi nu känna till uppteckningar. År 1593 skriver
nämligen kyrkoherden i Malung till fogden i Järnbergslagen
och Västerdalarne med anledning av några begärda upp-
lysningar: »Jag haver varit i Lima socken och grannerliga
rannsakat om den tallen, som I skriven till mig om, och ha-
ver funnit i sanning, att salige konung Göstav haver vilt
och fålt sig mat på en tallelåge, som då nederfallen var och
nu är rutten; och gick han sedan litet länger fram till ena
källo att dricka; och då han druckit hade, gav han henne
nampn, säjandes: ”Källan skall heta Söta pått a', och kallas
hon än nu i dag så . . . . Sedan kom han hit till Malungs
socken och haver lågat ena natt uti ena hölada, som kallas
än nu i dag Konungs lada.»

Ju längre Gustav kom upp igenom Västerdalarne, dess
ödsligare blevo skogarna, dess vildare bergen — dess dyst-
rare blev ock flyktingens sinne. Redan såg han de höga
norska fjällen, som skulle för alltid skilja honom från ett
förlorat fosterland....

+

Kort efler Gustavs avfärd från Mora hade dit kommit
en välkänd krigsman, som berättade, att Kristian ärnade
på sin blodiga eriksgata hemsöka även Dalarne, att han
befallt, att en galge skulle uppresas vid var länsmansgård,

1 Inget svar efter sin önskan.
