344 FOLKUNGASAGAN.

ha givit sig detta namn 1i harm över att han fått I arv så
gott som intet i jämförelse med bröderna.

Det ligger nära till hands att tänka sig, att Magnus fått
sitt öknamn vid något tillfälle, då man vid hovet roat sig
med en omtyckt sällskapslek, bestående däri att man jäm-
förde två väl bekanta personer i avseende på både förtjänster
och fel. Det hörde till pjäsen, att man icke sparade på elak-
heterna. Nu hade drottningen även en annan svåger med
namnet Magnus, nämligen den norske konung, som i historien
bär hedersnamnet Magnus Lagaböter, d. v. s. »lagarnas
förbättrares. Man tycker sig se den unga, livliga Sofia 1I
kretsen av sitt levnadsglada hov äska ljud och med komiskt
allvar föreslå de närvarande att jämföra två ryktbara män,
som stodo henne nära, nämligen hennes norske svåger Mag-
nus Lagaböter och hennes svenske svåger Magnus — kättla-
böter!

Så hopade sig brandämnena, och vådelden kunde vilket
ögonblick som helst bryta ut.

Medan Magnus mer och mer stärkte sin ställning, för-
störde Valdemar med glatt mod det lilla anseende han ägde.
En obotlig skada tog detta till sist genom det otillåtna för-
hållande, som uppstod mellan honom och drottningens syster
Judith eller Jutta, som hennes smeknamn var. Den
sköna prinsessan hade motsatt sig släktingarnas alla för-
sök att gifta bort henne och i stället blivit abbedissa 1 ett
kloster i Roskilde.

»De ville henne enom manne giva;
hon sade, att hon ville jungfru bliva»

heter det I Rimkrönikan.

Emellertid ledsnade hon snart vid det enformiga kloster-
itvet och längtade efter att få återse sin syster, drottningen
i Sverige. Så kom hon då hit och blev festligt mottagen.
Rimkrönikan säger:

»Den tid hon till Sverige kom,
var hon ej annorlunda än som

en ängel vore från himmelrik —
så var hon stolt och ljuvelig.
Med konungen var hon då så kär,
att han kom henne alltför när.»
