354 EN STORHETSTID FÖR VÅR ANDLIGA KULTUR.

» Vad är, som icke är falt för silver och gull?

Och säljes icke för detsamma både städer och land?

Fördrives icke därmed både hunger och dyr tid?

Kläder icke det människan som präktigast?

Förtäres dock ej av något element.

Gör det icke all ting till slavar?

Och där det fattas, fattas icke allt?

Är väl någon metall i världen nödigare än järnet?

Ville nationer!, som kunna umbära alla metaller, ja både
silver och guld, hava detta nödigt.

Det kan i hast nedtaga de högsta och tjockaste träd, som
svårligen annars skulle kullkastas.

Det kan genomgrava hårda hälleberget och med flintan
utpocka elden.

Vad är starkare än salpeter, som gör krutets styrka?
Det kan kasta de största skepp i luften, med ett ord göra
ingenting oövervinneligt.

Göres icke det klaraste glaset av sten, genom vilket vi få
koxa in i månen, se fläckar i solen och ögon i ostmalet?»

Så rycker hänförelsen inför det väldiga i naturens under
den store forskaren med sig och förvandlar vetenskapsman-
nen till siaren, som »talar från naturförkunnelsens Thabor2.

Något rent av fascinerande vilar ock över ett annat av
Linn&us” bidrag till Vetenskapsakademiens handlingar, hans
storslagna skildring av fjällens myllrande små millioner, läm-
larna. Han börjar med en beskrivning av fjällämmeln sålunda:
»sDenna mus är något mindre än en råtta eller så stor som
en mullvads. Därefter komma en del zoologiska detaljer,
varefter författaren fortsätter: »Djuren äro icke särdeles
rädde utan skälla såsom en hundvalp, om man kommer
någorlunda nära att gå dem förbi; våga ock väl bita i käp-
pen, om man sticker den åt dem, och fly icke gärna bort.

Merendels haver jag hos dem funnit 5 till 6 ungar, fastän
de hava 8 spenar, såsom andra möss.

Vid viss tid, ofta 10 äå 20 år emellan, fly de från fjällen
skocktals i sådan myckenhet, att den all förundran övergår,
då de i vissa troppar till tusental gå, alla rätt fram såsom
efter en linea. På vägen äta de upp gräset och rötterna,

! Vilda folkslag.
