DANSKA KRIGET 1709—1710. 51

sluta till; att gevären ej lossas, förrän man är fienden så
när, att man kan räcka honom med bajonetten — sedan
lära med Guds bistånd icke många av de mötande övrige
finnas —; att plundrande under pågående strid är enligt
konungens befallning vid dödsstraff förbjudet; att när det
går till action!, skola officerarne uppmuntra sina under-
havande till tappert mod för konung, fädernesland och eget
odödligt beröm, varandes bättre dö än illa fäkta.»

Ofta har säkerligen också hans gossars stridslust eldats av
de käcka stroferna i »Karl XII:s marsch», som tillskrivas
Stenbock, och som synas ha tillkommit under första fält-
tåget mot ryssarne:

>Marsch, bussar, gån på uti Herrans namn,
spännen hanen friskt upp, läggen sedan ivrigt an,
given fyr, bräcken av, tan pliten uti hand,
gån på, frukten ej varken mord eller brand!
Att våga sitt liv för sin konung och släkt,
det är både Gudi och människom täckt.
Därför ska vi käckt
i vår blåa dräkt
gå på, stå, dundra och slå
ja dem klå alla så,
att de döda ligga neder som strå.>

Officersplatserna i de nya regementena gick det ganska
bra att få besatta, ty det fanns rätt många avskedade och
permitterade officerare hemma. Och ej så få hade genom
utväxling eller genom rymning sluppit ur rysk fångenskap.
Svårare var det att skaffa utrustning och mundering åt de
nya krigarne. När inga andra medel funnos att tillgå i det
utarmade landet, måste man taga de ännu ej utbetalta av-
löningsmedlen för de soldater, som voro fångna i Ryssland,
eller som stupat eller frusit ihjäl. Hårt var det att behöva
gripa till dessa medel, som rättvisligen tillkommo soldaternas
hustrur och barn. Det var, såsom ett av riksråden yttrade,
att »kläda den nye soldaten med den gamles svett och blod».
Men land och rike var i yttersta fara, och då hade nöden
ingen lag. Kläder och munderingar måste Sveriges stridande
söner ha.

1 Drabbning.
