EN TID AV NYTT UPPSVING FÖR VÅRT NÄRINGSLIV. 265

tiga den båtnad, som genom åtskillige bergverks opptagande
därsammastädes kan stå att förmodas.

Därvidlag hade regeringen också i åtanke lapparne, som
man ville skulle bliva »med en nöjaktig undervisning till deras
själars salighet försörjde». Emellertid tyckas lapparne ej ha
satt något värde på detta utslag av regeringens omtänksam-
het om deras själar. Däremot hördes klagomål från fjällfolket
i en del byar över att finnar, som slagit sig ned i deras trak-
ter, »lade sig allena på överflödigt svedjande, varigenom både
skogen utöddes och skogseld kunde lätteligen förorsakas».
Genom dessa klagomål föranleddes Karl XI att befalla lands-
hövdingar och kronbetjänte att tillse, det anledningar till
dylika klagomål icke vidare måtte förekomma, utan att ny-
byggarne i stället »uppbrukade landet till åker och äng samt
bebyggde deras hemman med nödvändige huss.

Vad som emellertid fick den största betydelsen för det
svenska jordbruket var, att Karl XI genom förmyndarräfsten
och reduktionen frigjort bönderna från höga herrars förtryck.
De behövde ej längre rädas för fängelse och pinorum på de
adliga herrarnes slott. Genom att oförtrutet övervaka, att
rättvisa skipades, bidrog han ock till allmogens välmåga.
Så skrev han till alla rikets landshövdingar: »Det är Vår nådige
vilje och befallning, att I låten alltid finna eder flitige och
oförsummelige att höra folkets klagan och hjälpa dem till
rätta, så att ingen med skäl må klaga sig [ha blivit] ohördan
och ohulpen i det, som rätt och görligit är.»

Denna månhet om den fattiges rätt är ett av de vackraste
dragen i envåldshärskarens personlighet. Under danska
krigets svåraste skiften hade han haft tid övrig att befalla
rådet »förhjälpa den fattige torparen i Skuru till rättvisa».

Ve den, som dristade sig »bonden på något sätt att för-
trycka och förorätta»! Han hade strängt straff att vänta, ty
till Karls oryggliga styrelsegrundsatser hörde, såsom han en
gång skriver till rikets landshövdingar, att »Vår fattige all-
moge må tryggas i sin egendom och beskyddas för allt våld
och oförrätt».

En landshövding, som i strid med tydligt reglemente ut-
krävt för dryga utskylder och dagsverken av kronobönderna,
fick sig en skarp läxa, som slutade sålunda: »Och måtte så-
