ARVID HORN FÅR ETT NYTT PARTI MOT SIG. 609

den i kärleksäventyr och intriger förfarne Erland Broman,
driva underhandlingarna till den punkt, då det sista fästet
föll och det åtrådda föremålet själv gav efter. Men in i det
sista hade den stackars flickan vägrat mottaga, vad Ters-
meden kallar, »den heder, som kunde göra hela familjen
lyckeligp. Hon anförtrodde honom under tårar, vad hon
kände, med orden: »Mitt öde är hårdare, än jag kan be-
skriva. Jag tvingas exponera min heder för att rädda en
genom spel ruinerad familj.»

Men i förbigående några ord om Erland Broman, som just
i detta sammanhang kommer på sin rätta plats i Sveriges
historia. Det var hans glada och trevliga umgängessätt, som
gjort honom till konung Fredriks gunstling. Här kan man
verkligen tala om själarnas sympati, ty för dem bägge var
livets lösen »Leben und leben lassen» med lukulliska mål-
tider, ymnigt pokulerande och vackra, glada kvinnor. Kunga-
gunstlingens yttre röjde också, ho han var. Ty hans levnads-
glada temperament »avspeglades», säger Karl Gustav Tessin,)!
si det mest jovialiska anlete, jag någonsin sett. Han hade ett
gott hjärta, alltför gott, läste aldrig, skrev aldrig annat än
kvitton, skuldförbindelser och bankanvisningar. Frossade
och spelade på tjänstetiderna och gjorde affärer på lediga
stunder. Multiplikation var hans styrka: med tusen francs
på fickan såg han ut, som om han ägde en million. Han hade
tusende utvägar att uppsnappa oplacerade pengar, som han
i en handvändning satte så väl i rörelse, att de röra sig ännu.»

Men ett gott hjärta hade slarven, »ett hjärta som ej visste,
vad det ville säga att vägra», och detta hjärta var alltid
belägrat av folk, som behövde hans hjälp. »För att tjäna sina
vänner — och alla ville vara det — upplånade han penningar
mot 12 4 och utlånade dem mot 6 4. Det fattades honom bara
Peru för att vara den hederligaste man i världen, den mest
storståtlige och den mest tjänstaktige. För döden hyste han
en så barnslig fruktan, att allt ordnande av affärer föreföll
honom som en förberedelse till begravningen.» En konstig
telning var han onekligen, denne äkta stockholmsvivör,
av en vördig, from och rättrådig gammal värmländsk präst-
staml!

1 Se sid. 606.
