KARL VON LINNÉ. 393

Sidrén, vad var å färde, då denne kortligen framställde sa-
kens sammanhang och resans föremål, varpå konungen går
leende fram till Linné, klappar honom på axeln och säger:
”Det skall icke ske, min käre Linné. Res hem i fred och var
lugnl» Det är Sidrén, själv medicine professor i Uppsala,
som berättat förloppet.

x +

Även för husdjurens vård intresserade sig Linngeus. Med
iver verkade han för att deras sjukdomar skulle behandlas
av verkliga veterinärer i stället för »kloka gubbar och gum-
mor», som brukade tillkallas för att läsa över sjuka djur eller
ha andra gagnlösa hokuspokus för sig.

Redan som ung student, under sin Lapplandsfärd, ut-
rönte han orsaken till renarnas brömskulor och till boskaps-
döden kring Torneå, och sedan offentliggjorde han en mängd
liknande iakttagelser, dels i sina reseberättelser, dels i andra
skrifter och populära uppsatser. Ej underligt därför, att
han snart ansågs som landets förnämsta auktoritet i veteri-
närfrågor, och att han i den egenskapen anlitades av både
myndigheter och enskilda personer.

Det var på hans uppmaning och förslag, som grundlägga-
ren av Sveriges veterinärväsen, Petter Hernquist, äg-
nade sig åt att studera detta ämne. Linné satte synnerligen
stort värde på Hernquist för hans ovanliga grunulighet.
»Det änr,, skriver han till Bäck, som var ordförande i kolle-
gium medicum, »en man, som aldrig släppt någon vetenskap,
med mindre han henne penetrerat, då han begynt. Jag
måste tillstå, att jag icke sett hans like att tränga sig igenom
de hårdaste vetenskaper. Alla berömde honom för mig i
förstone, men hans exteriör och tystlåtenhet gjorde, att
jag ej trodde honom vara sådan, förrän jag haft honom hos
mig ett år» Hernquist blev »den svenska veterinärveten-
skapens fader», och hans verksamhet blev till omätligt gagn
för vårt folk.

En av de allra roligaste uppsatser, Linn&us skrivit, faller
inom detta område. Vill man se honom riktigt i sitt esse
som naturbeskrivare, fägnas med honom själv åt hans liv-
