RÖRSTRANDS PORSLINSFABRIK. 603

mästare och råd hade en hel del besvär med de ryska krigs-
fångarne, särskilt när den svenska krigslyckan hade vänt sig.
Det klagades över deras kortspel och dobbel i fängelset, över
deras krogliv och förförelsekonster mot kvinnorna. Man
gick rent av i ängslan för att de skulle passa på och sätta eld
på staden, när de voro ute på arbete och stadens mesta man-
folk låg ute på fiske.

Rörstrands porslinsfabrik.
Sid. 554.

Ett talande vittnesbörd om den nyväckta företagsamheten
under frihetstiden är det faktum, att under åren 1719—1737
utfärdades privilegier för ej mindre än 149 fabriker. Bland
industriföretag, som räkna sina anor från denna tid, tillkom-
mer hedersplatsen Rörstrands porslinsfabrik i Stockholm,
vilken efter en något äventyrlig början blev en ståtlig repre-
sentant för gedigen svensk hantverkstradition.

Uppslaget till Rörstrandsanläggningen kom från en dansk
porslinsmakare vid namn Johan Wolff, som lärt sig yrket
i Sachsen och varit anställd vid en porslinsfabrik i Närn-
berg. Genom svenske envoyén i Köpenhamn lät han höra
sig för hos kommerskollegium om möjligheterna för att för-
lägga sin verksamhet till Stockholm. Svaret blev så gynn-
samt, att Wolff flyttade hit och ett aktiebolag för porslins-
tillverkning bildades.

Medan grunden lades till fabriken, skaffade sig Wolff bi-
förtjänster genom en verksamhet, som ger en aning om vilken
orolig och vittsvävande ande mannen var. Han annonsera-
de nämligen, att »chemicus Wolff vid Rörstrand» kurerade
fallandesjuka och tillverkade pulver mot feber, sten och
tandvärk, vilka funnos till salu hos en kryddkrämare på
Drottninggatan. Detta var i slutet av 1727, vid samma tid
som porslinsbränningen kunde sättas i gång. Men därefter
dröjde det inte mycket mer ett år, förrän aktieägarne Vvoro
på det klara med att Wolff inte var rätte mannen att leda
företaget. Han blev avskedad och tycks ha slutat sina da-
gar i fattigdom. Därav kan man väl sluta sig till, att det
inte heller var så mycket bevänt med hans läkarpraktik.
