EMANUEL SVEDENBORG. 293

norna inflytande på människornas hälsotillstånd. Hos Sve-
denborg fanns av naturen en stark benägenhet för dylika
meningar. När han nu länge gått och grubblat över de livs-
gåtor, som sysselsatte honom, utan att finna någon möj-
lighet till deras lösning, får han en dag en uppenbarelse,
som skulle bli avgörande för hela hans själsliv. En morgon
år 1743 föll han i ett tillstånd av medvetslöshet, så att han
var nästan som död. Han såg nu en uppenbarelse av ett
inre ljus, och när han vaknade, kände han, som han säger,
vatt mitt huvud städades och rensades från det som skolat
hindra dess tankar,. Han kunde hädanefter se klarare och
djupare än förr in i de fördolda tingen. Det ljus, som uppen-
barat sig för honom, tydde han som ett återsken av Gud
själv, och från denna stund står Svedenborg i ständig för-
bindelse med en högre makt, vars närvaro han känner, när
han är på rätta vägar, men som överger honom, när han är
på villospår.

Hela hans väsen undergick vid denna tid en genomgri-
pande förändring. Han märkte, hur all självbelåtenhet över
de vetenskapliga upptäckter, han gjorde, hade förflyktigats,
och »hurusom hågen för fruntimmer så hastigt ändades,
som varit min huvudpassiom». Så känner han sig i ett slag
renad från sinnevärldens slagg, befriad från de frestelser,
som förut stått hindrande i vägen för hans högre själsliv.
Dock icke för alltid. Då och då återkomma de sinnliga fres-
telserna och författarfåfängan.

I sådana stunder ansattes han av en fruktansvärd ångest.
Vid påsktiden 1744 blevo dessa själskval värre än någonsin.
Han föll i gråt, han darrade och ängslades, som om han vore
fördömd. Under natten efter annandag påsk skakades han
upprepade gånger av »en obeskrivlig, stark rysning ifrån
huvudet till föttren med ett dån, som många väder stött
tillsammam. Han kastade sig ned på sitt ansikte och bad
brinnande böner. Då kände han, hur en osynlig hand
lade sig över hans sammanknäppta händer, och i samma
ögonblick såg han Guds Son ansikte mot ansikte. Det var,
säger han, »ett ansikte av den heliga min och allt, som intet
beskrivas kan, och leendes, så att iag tror, att hans ansikte
så ock varit, medan han levdes.

Efter denna uppenbarelse började han känna sig som en
