254 EN STORHETSTID FÖR VÅR ANDLIGA KULTUR.

är ej mindre hederligit än fägnesamt, att någon av det könet
här i riket gått så vida uti skaldekonsten, att också utlän-
ningen gör värde av det alster, som hennes vett i ljuset
frambringars. Det var fråga om att ge henne en pension
av riddarhusmedlen.

På den riksdagen blev dock ingenting åtgjort. Inom
verkligt litterära kretsar hade hennes patriotiska epos för
övrigt ingalunda höjt hennes aktier. Det smakade alltför
mycket av ett försök att tävla med Dalins >Svenska friheten,
till vilken »Det frälsta Svea» ej på långt när nådde upp.

Men fru Nordenflycht återkom vid 1751—52 års riksdag.
Hon inlämnade då till ständerna en »böneskrift om ett ömt
deltagande uti hennes olyckor och den nöd, hon uti råkat>.
Hon hade då förlorat allt vad hon ägde genom en av de
eldsvådor, som härjade Stockholm i början av juni 1751.
Med knapp nöd hade hon lyckats rädda sig själv och sin
gamla sjuka mor. Hade hon ej fått ekonomiskt bistånd av
Tessin, alla vetenskapsmäns och vitterhetsidkares godhjär-
tade hjälpare, så hade hon väl dukat under. Ett sympatiskt
drag hos den store konstvännen är, att han undanbad sig
panegyriker som lön för sitt mecenatskap.

Men ingen verkan av hennes böneskrift förspordes. Då
skaffade hon sig personligen företräde inför prästeståndet
och bad dess medlemmar behjärta hennes nöd, som drivit
henne till detta steg, »vilket hon eljest fast ogärna gjordes.
Hon slutade med att uttala den förhoppningen, att »ståndet
icke ville låta henne crevera»,! ty i sådant fall måste hon
»vända sig till de orter, varest man har mera attention på”
de gåvor, Gud henne förlänats. Det var icke enda gången,
som »den sörjande turturduvan» visade, att hon hade både
näbbar och klor. ;

Prästeståndet »tog hennes svaga vwvillkor uti ömt över-
vägande» och erinrade sig därvid med nöje »de åtskilliga
vackra, sinnrika och uppbyggliga poetiska skrifter, varmed
hon verkligen så inom som utom fäderneslandet sig distin-
gerat. Och i anseende därtill, att hon i vår tid visat sig
ibland våra fruntimmer såsom ägande besynnerliga snille-
gåvor, hemställde prästerskapet till de övriga stånden om

1 Förgås. — ? Intresse för.
