DEN STORE AFFÄRSMANNEN GUSTAV ERIKSSON VASA. 287

sätta upplänningar, norrlänningar och finnar i tider, då
dessa förlorat mycken boskap genom foderbrist. Han
manar Stockholms borgare att skicka så mycket livsmedel
som möjligt till Kalmar och andra nödlidande orter. År
1547 förbjuder han, såsom ett »riksens fördärv», export till
utlandet av livsmedel, som andra svenska landskap ha be-
hov av. Och tre år senare visar den omtänksamme lands-
fadern sitt levande intresse för det stora hushållet Sveriges
rike genom att göra upp en formlig tablå över olika lands-
delars tillgång på och behov av allehanda nödvändighetsvaror.
Själv deltog kung Gösta med liv och lust även i att förse
behövande landsändar med förnödenheter, så att rikshus-
hållaren träffande kunnat betecknas som »diversehandlare
i stor skala». Härvid slog han, sin vana trogen, två flugor
i en smäll: förvärvssynpunkten blev naturligtvis ingalunda
bortglömd nu heller. Strängeligen tillhöll han ståthållare,
fogdar och skrivare att alltid sälja varje vara »där den till
det dyraste går och gäller».

Ett annat utmärkande drag i Gustav Vasas handelspolitik
var strävan att skydda städernas intressen och alltså
skilja stads- och lantmannanäring så skarpt som möjligt
från varandra. Alltsedan 1300-talets mitt — ja ännu längre
tillbaka i tiden — var det vid strängt straff förbjudet att
driva mellanhandel på landsbygden.t? Sina egna produkter
fick man sälja, och förnödenheter för eget behov fick var och
en köpa även utanför städerna; men alla uppköpare
måste fara in till närmaste stad.

x

I konsten att hushålla för egen räkning var kung Gösta
märkligt mångsidig. I egenskap av frälseman med vid-
sträckta arvsanspråk tog han för sig sin modiga andel av de
kyrko- och klostergods, som enligt Västerås” riksdagsbeslut
skulle återlämnas till ridderskapet och adeln. Han pro-
cessade med släktingar om arvegods — och vann. Han
ägde en ovanlig förmåga att sig till fromma låta uträkna
släktskap för att därpå grunda rättsanspråk. Det är, som
Knut Hagberg med en besk antites uttrycker saken i sitt

1 Bd I: 435.
