ROCOCONS SÅNGARE. 265

med ens förändrade hans levnadsriktning. Den gjorde
också ett brått slut på konstens glada lek. Han flydde till
diplomatin för att aldrig återvända till diktens värld.

Följande år, fru Nordenflychts och Dalins dödsår, läm-
nade Creutz Sverige för att i två årtionden vwvistas i främ-
mande land.

På utresan till Spanien stannade han en tid i Paris, där
han knöt vänskapsband med flere författare, vilkas verk
han beundrat hemma i Stockholm. Bland andra besökte
han Voltaire, Tankebyggarordens beundrade mästare, som
å sin sida fann behag i den unge svenske skalden, såsom
framgår av hans korrespondens.

På vägen till Madrid reste Creutz först längs Spaniens
ostkust, genom Valencia, Murcia och Granada, för att se det
nya landet. Han kände sig överväldigad, berusad, som blott
en nordbo kan bli, av den sydländska naturens rikedom,
av solskenet och det azurblå Medelhavet. Blommornas
vällukter smekte hans känsliga sinne och fyllde själen med
sljuvlig hänryckning». I Madrid lockades han av de unga
flickornas vackra ögon och förföriska läppar.

Men snart kom besvikelsen. I den förslöande sommar-
hettan suckar han efter hemlandets skuggiga, gröna par-
ker. Liknande besvikelser beredde människorna honom.
Kontrasten mot Paris var fruktansvärd. Det var samma
tomhet i det spanska sällskapslivet som i naturen på Ka-
stiliens ändlösa, solbrända högslätt. Ja man kunde icke
ens säga, att Madrid ägde något sällskapsliv alls. Var och
en levde för sig själv, försjunken i dåsighet och lättja. Det
var därför med uppriktig glädje, som han på hösten 1765
mottog underrättelse om att han utnämnts till svensk
minister i Frankrike. Så fick han lämna Madrid och över
Pyrenéerna, som han kallade världens gräns, fly till Paris,
där han redan upplevat en så härlig tid, där han förvärvat
så många vänner, och där hans själ kunde få den näring och
lyftning, som hon måst umbära i Madrid.

I Frankrikes vittra societet var den unge svenske mi-
nistern snart som hemma hos sig. Hans vän, den berömde
franske författaren Marmontel, skildrar det intryck, Creutz
gjorde i denna den mest förfinade societet, som väl någonsin
funnits. Han skriver, att fast den unge svensken ej lade an
