410 DET STORA NORDISKA KRIGETS SLUTAKT.

uppgjort en plan till försvarsanstalter, vilka han också
själv utfört. De bestå av försänkningar av skutor, lastade
med sten, och förskansningar på stränderna. Därjämte
ligga vid sundets mynning en styckepråm och några ga-
lärer, som kunna bestryka det med sin eld.

Dahlheim bevakar nu den viktiga punkten med några
hundra man från Östgöta och Upplands tremänningsrege-
menten samt några artillerister och matroser. Men en-
sam men sin lilla styrka är han ej i stånd att hejda den
flerfaldigt överlägsne fienden. Skall han få hjälp? Jo fram
mot aftonen kommer den. Då uppenbarar sig Söderman-
lands regemente under befäl av överste Rutger Fuchs
på krigsskådeplatsen. Prins Fredrik, som själv ilat till den
hotade punkten, har på vägen dit givit befallning åt rege-
mentet att i ilmarscher skynda till Stäket. Det har varit
en ansträngande marsch på tre timmar genom oländig ter-
räng. Men nu äro sörmlänningarne framme och rycka
mot fienden, som hunnit ställa upp sig i slagordning på
stranden. Å ömse sidor börjar en häftig skottväxling, som
fortsätter ända till mörkrets inbrott. Ett försök av rys-
sarne att bryta igenom luckan inellan de båda bataljonerna
av Södermanlands regemente blir med kraft avvisat, och
ett försök till kringgående rörelse stäckes av galärernas
besättningar. Överhuvudtaget göra de svenska krigsfar-
tygens manskap och kanoner under Dahlheims ledning en
betydelsefull insats i striden.

Vid midnattstid höras ett, tu, tre trumvirvlar från sven-
ska sidan. Det är Dalregementet och västmanlänningarne,
som komma i språngmarsch framrusande i bara skjort-
ärmarna, ivriga att få vara med. Men när de hinna fram,
är det blodiga arbetet slutat och Sveriges huvudstad räddad.

Vid budskapet om att faran var överstånden drogo tu-
sentals ängsliga människor en lättnadens suck. I förskräc-
kelsen hade så gott som allt förmöget folk lämnat Stock-
holm och flyttat ut till sina landställen, ja somliga ända
till Västmanland och Dalarne. Hela Mälarfjärden var full
av skutor och båtar, lastade med flyttgods. Men en som
icke övergav sin post, var Sveriges drottning, Ulrika Eleo-
nora. I dessa svåra dagar visade hon ett mod och sinnes-
lugn, värdigt Karl XII:s syster. Samma afton, som drabb-
