RYSKA KRIGET 1741—1742. 33

land. Svenskarne utgjorde då minst 11,000 stridbara man.
Ryssarne voro blott ohetydligt talrikare. De utbredde sig
inom kort över det försvarslösa Finland ända till Väster-
bottens gräns.

Av det manskap, som överförts till Finland, återkom blott
en tredjedel. De övriga hade förgåtts av sjukdom och nöd.
Blott en ringa del hade stupat för fiendens vapen. Så uppgivas
förlusterna för Älvsborgs regemente på femton månader
till 663 man — av vilka 2 hade fallit i strid. Flottan hade
förlorat mellan 6- och 7,000 man eller lika mycket som en
fullständig besättning, utan att en enda gång ha vwvarit i
strid.

Karl Tersmeden, som vid krigets början blivit kaptenlöjt-
nat på flottan, berättar, hurusom på hemfärden »våra besätt-
ningar dageligen sjuknade uti rödsoten, mest i brist av gott
vatten. Att dageligen begrava i början 12 å 15 man på var
holme satte oss alla uti den oroligaste ställning. Av 237 mans
besättning, jag hade, voro redan 56 begravna, då vi den 16
oktober kommo till Fliseberg på Åland.»

Tersmeden blev själv smittad och var döden nära. Stor
och stark som »långe Tersmedenm» var,t! kom han sig dock.
Men det var ej att undra på, att vid ankomsten till Stockholm
hans bror fann honom »oändeligen avfallen och matt».

Hela Tersmedens styrka av friskt folk utgjorde då 71
personer, och nästan lika illa beställt var det på hela eskadern.

Så gick det till, när Hattarne återtogo sydöstra Karelen
och erövrade Petersburg!

x x
x

! Han berättar i sina memoarer, att han redan vid 16 månaders
ålder enligt föräldrarnes berättelse var så stark, att »då jag ville di,
hade jag framburit en tämmelig stor pall och bett amman sätta sig
neder att giva mig bröstet>. — Han var ännu ej 17 år, då han vid
presentationen för konung Fredrik tilldrog sig preussiska sändebudets
höggradiga uppmärksamhet. Ministern i fråga representerade näm-
ligen den beryktade soldatkungen Fredrik Vilhelm I, vars högsta
förtjusning det var att samla storvuxna karlar till sitt garde. Kung
Fredrik var även så intresserad av Tersmedens väldiga längd, att
han lät Erik Sparre mäta ynglingen. Och då han konstaterade: »sex
fot och nio tum», blev, säger Tersmeden, »preussaren så upprörd, att
han glömde av stället, där han stod, och med en entusiasm helt högt
ropade: ”Grand Dieul, knäppte hop händerna och såg åt himmelen».
