POMMERSKA KRIGET. 503

sen, sägande, att han fått en högre sådan, och kort därefter
gick han in i en annan värld.

&

Efter Rosen övertogs högsta befälet av generallöjtnant
Gustav David Hamilton, som framför sina företrädare
ägde den förmånen att ännu vara oförsvagad till kropps-
och själskrafter. Någon ungdom var han dock icke, ty han
var född 1699. Han hade även betydligt färskare erfaren-
heter av fältlivet än Rosen, ty under en tjuguårig fransk
krigstjänst hade han deltagit i spanska tronföljdskriget, och
år 1745 hade han en tid fått vara med vid preussiska hög-
kvarteret. Den flärdfrie och glade generalen med sitt rätt-
framma, ogenerade umgängessätt var raka motsatsen till
den stele och om sin värdighet ytterst måne Rosen. Beteck-
nande för hans frispråkighet är följande anekdot. En dag
kom det en fattig man och tiggde av Adolf Fredrik. Ko-
nungen, som var mera godhjärtad än givmild, hade för till-
fället inga småmynt på sig — eller också ville han helst
slippa använda dem — och bad därför få låna litet småpengar
av Hamilton, som befann sig i hans sällskap. »Jag har icke på
mig annat än dukater, tillade Hans Maj:t försiktigtvis. »Om
Eders Maj:t behagar lämna mig en av dem», sade genera-
len, »så kan nog tiggaren ge tillbaka.»

Roligt är också Hamiltons inpass, då Adolf Fredrik för-
ärade honom en dosa och drottning Lovisa Ulrika ansåg
sig böra göra Hamilton uppmärksam på, att Hans Maj:t
själv svarvat den: »Om jag hade fritt val, ville jag hellre,
att konungen vore guldsmed än svarvare.»

En annan gång, när Lovisa Ulrika var ond på den dåvaran-
de generalmajoren och ville ge honom något riktigt beskt
till livs, började hon orda om hur orättvist det var, att
konungens kusk, som så ofta hade Hans Mai:ts dyrbara liv
och följaktligen rikets hela välfärd i sina händer, icke hade
någon däremot svarande värdighet. »Han borde minst ha
överstes rang», bedyrade hon med eftertryck. Och uppvak-
tande kammarherrn var naturligtvis genast tillreds med ett
servilt instämmande. Men då blev Hamilton rasande på
den underdåniga papegojan och lät dem bägge få fägna
sig åt det svaret, att »då höga överheten yttrat en så nådig
