T22

TVÅ HEMLIVETS SÅNGARE.

Något yngre är epigrammet om Måns, som

»så hastigt fram till lyckan lupit —
Vad? lupit? — Ni far vill, minsann.
Att löpa såg han ej gick an —

han bara ideligen krupit.»

Epigrammet »oMan kan snart förtala sig» handlar om
den unga frun, som råkar försäga sig just i det ögonblick,
då hon skänker sin man den första kärlekspanten, och ut-

brister:
»Nej långt ifrån så svår min första barnsäng varl»

Det är väl inte för ro skull, som lilla frun bär samma namn
som den unga fru, vilken berättade om ett kärleksäventyr,
som en annan ung fru haft. Synderskan hade ordnat allt
för ett hemligt möte med sin älskare.

»Men vad den stackars frun blev fasligt altererad,
mitt herrskap väl begripa kan!

Ty medan de som bäst omfamnade varann —

så kom min man.»

Till de allra kvickaste dikterna av detta slag hör epi-
grammet »Tillämpningen»:

»fin präst en gäng med mycken nik

for ut mot högfärd hos de stora,

fördömde denna last och allt, som hörde dit,
tills han på vägen var att andan platt förlora.
En länsman och en smed uti församlingen
med några fler av lika rang och heder

nu sade mellan sig, sen prästen stigit neder:
”Gu nås, så visst vi känna oss igen

i denna straffpredikningen.”»

Dråpligt är också samtalet mellan tjuven, som skall föras
till galgen, samt prästen och bödeln, vilka båda berätta, att
de nu skola göra sin tjänst för första gången.

»”Nå”, hördes tjuven svara,

”så lär det då vår lärspån vara,

ty detta är också min allra första snara.
Men jag tror nog man skall få se,

vi oss ur spelet dra med heder alla tre.?
