234 EFTER HEMKOMSTEN.

om Peene. Ett så efterlängtat förvärv var han naturligtvis
icke sinnad att släppa ur händerna, åtminstone icke Stettin.
Frågan var emellertid, om icke Karl XII skulle vilja avstå
därifrån som ersättning för ett bundsförvantskap med Preus-
sen. I annat fall nödgades Fredrik Vilhelm sluta sig till
Sveriges fiender.

Den preussiska diplomatins närmande till Sverige möttes
emellertid icke med önskad beredvillighet, och då nu för
övrigt Karl XII:s stjärna syntes vara mer och mer i sjunkande,
drogs Fredrik Vilhelm över till hans motståndare. På våren
1715 ingingo Preussen, Hannover och Danmark ett förbund
med ändamål att dela Sveriges tyska besittningar.

Så hade Sverige större delen av Europa emot sig. Vår enda
vän var Frankrike, i vars intresse det låg att bevara Sveriges
maktställning i Tyska riket. Men Frankrike var ej mer, vad
det fordom varit. Dess krafter voro ytterst hårt medtagna
av spanska tronföljdskriget. Karl XII närmade sig emellertid
mer och mer denna makt, och på våren 1715 kom ett fördrag
till stånd mellan honom och Ludvig X IV, vilket tillförsäkrade
Sverige 600,000 riksdaler i årliga subsidier under tre år jämte
Frankrikes diplomatiska hjälp för att åstadkomma en så
god fred som möjligt.

Ludvig XIV stod nu på gravens brädd, och några månader
därefter, i augusti 1715, gick han ur tiden. Frankrikes
regent under den nye konungens minderårighet var ganska
kyligt stämd mot Sverige, och av fruktan för att trängas
från tronen ingick han allians med England och Preussen
på hösten 1716. Därvid garanterade Frankrike Georgs be-
sittning av Bremen och Verden och Preussens besittning
av Stettin samt lovade Fredrik Vilhelm sin hjälp till att
plundra Frankrikes gamle bundsförvant även på Pommern
söder om Peene.

Omedelbart efter fördragets avslutande hade Ludvig XIV
skickat till Karl XII i Stralsund en ambassadör, med vilken
konungen skulle närmare överenskomma om det diplomatiska
samarbetet. - Härtill utsågs generallöjtnant Croissy, en
ivrig svenskvän och beundrare av hjältekonungen, med
vilken han snart kom på ganska förtrolig fot. Hans depescher
utgöra ett talande vittnesbörd om den imponerande, nästan
bländande verkan, som Karl XII:s personlighet tyckes ha
