UNIONEN, SOM VAR ETT TVÅNGSÄKTENSKAP. 295

Unionen, som var ett tvångsäktenskap.

ET var icke av någon oemotståndlig kärlek till Sverige
Dsom norrmännen drivits in i unionen. Hade föreningen

ej åvägabragts med vapenmakt, så skulle den för visso
aldrig ha kommit till. Den »fria övertygelsen» om unionens
stora värde skulle aldrig ha förmått skapa den, och detta helt
enkelt därför, att någon sådan övertygelse ej fanns väste om
Kölen.

Men fastän unionen faktiskt var en tvångsakt, så hade
den ingåtts under sådana slutgiltiga former, som om föreningen
tillkommit på frivillighetens väg. Häri låg en osanning, som
skulle göra förhållandet mellan de båda folken oklart för
framtiden.

Flertalet norrmän hade svårt att förstå — kunde ju ej heller
ha någon större lust att förstå —, att Karl Johan och sven-
skarne verkligen skulle ha nöjt sig med mindre än Norges
erövring, om det stått i deras makt att utföra den. Faktiskt
hade de ledande svenska militärerna rått Karl Johan att med
svärdet göra slut på norska stortingets överläggningar, ja det
fanns de, som ansågo det enda riktiga vara att förvandla
Norge till en svensk provins. Men detta var aldrig Karl
Johans mening. Han ville tvärtom vinna norrmännen genom
godhet och ädelmod, och i grund och botten var det honom
motbjudande att behöva vädja till vapenmakt mot ett folk,
som utan egen förskyllan råkat in i världskriget.

Men ett sådant uppträdande från Karl Johans sida förstodo
de norska chauvinisterna lika litet som våra egna. Eftersom
kronprinsen avbröt sin framryckning, så drogo de gladeligen
den slutsatsen, att den svenska armén inte skulle ha förmått
besegra den norska; och efter hand som minnet av det faktiska
förloppet under 1814 års krig förbleknade, lyckades norska
patrioter av en kvalitet, som lyckligtvis försvunnit i och med
unionskäbblet, övertyga sig själva, att de verkligen skrämt
Karl Johan att uppge sina arglistiga erövringsplaner. För att
få mer vatten på sin kvarn gjorde de norska chauvinisterna
ett stort nummer av en mindre, för kriget i dess helhet
