ESAIAS TEGNÉR. 359

svenska kollegers ut på att levern var angripen. Men någon
bättring visade sig icke efter deras ordinationer. »En obeskriv-
mig oro jagar mig alltjämt ur det ena ögonblicket i det andra
och släpper aldrig sitt rov; jag har ingen ro om dagen och
ingen sömn om natten. Min inbillning, redan förut lättrörlig,
utgör nu mitt livs plågoande. Med ett ord: jag är sjuk till
kropp och sjäb, skriver den olycklige skalden. Och hans
själskval taga sig ett gripande uttryck i verser sådana
som dessa:

»Säg mig, du väktare, vad natten lider!

Tar det då aldrig något slut därpå?
Halvätne månen skrider jämt och skrider,
gråtögda stjärnor gå alltjämt och gå.

Min puls slår fort som i min ungdoms tider,
men plågans stunder hinner han ej slå.

Hur lång, hur ändlös är vart pulsslags smärtal
O, mitt förtärda, mitt förblödda hjärtal»

Slitningarna i hans själ togo sig också uttryck i bitterhet
mot tidens nya politiska strömningar, med vilka han kom i
närmare beröring i egenskap av biskop och självskriven riks-
dagsman. Från ungdomen var han en varm frihetsvän.
Han ansåg, att då det bestående hade ett par millioner bajo-
netter till sitt förfogande, vore det ej för mycket, om envar,
som kunde föra en fjäder, åtoge sig de liberala idéernas sak,
vilken, trots allt ofog, som därmed bedreves av politiska
lycksökare, ändå vore ljusets och mänsklighetens.

Hur betecknande för Tegnérs oppositionella kynne är ej
hans tal vid Lutherjubileet 1817 och kanske ännu mera hans
brev från samma år till den vittre kyrkoherden och professorn
C. F. Hagberg, där han om den heliga alliansens gryningstid
yttrar de härliga orden, som bära snillets prägel: »Tidens
orm byter ofta om skinn; men vederstyggligare än nu, just
nu har jag aldrig sett den, så långt historien räcker tillbaka,

Men tillämpa dem! Det förmådde inte en sådan natur som Tegnér.
Här hjälpte ej det klarsynta förståndet, ej den lysande genialiteten.
Litet och hjälplöst är även det största snille inför den, som styrer män-
niskors öden.

När Tegnér nästa gång träffade sin gamla hjärtegoda mor, blev det
ett avsked för livet. Det var år 1827. Hon levde sedan ännu i sju år,
tills hon blev 90 år gammal.
