514 GRÅKOLTAR OCH KONVENTIKLAR. VEMODETS SÅNGARE.

sitt lands framtid och fredens sak, och när omsider efter yt-
terligare tre års bidan fredsslutet med Ryssland kommer,
hälsas det av Frese som den långa nattens och mörkrets
ändalykt, som gryningen till en ny dag. Nu är det glömt, allt
det fruktandsvärda, som folket lidit. Ej ens vemodet över
rikets stympning får nu förbittra framtidshoppet och förlama
handlingskraften. Underbar är i sanning tidens förmåga att
läka alla sår.

I de svåra år, då sorgen över fosterlandets olyckor genom-
dallrade Freses diktning, kommo personliga lidanden till
och rågade hans olyckas mått. Alltjämt fick han släpa sig
fram på sin usla lön som extra ordinarie, och vid flere be-
fordringar blev han förbigången. Först år 1724 fick han en
ordinarie befattning som kanslist. Tyngst av allt var dock
det lidandes kors, som en obotlig sjukdom pålade honom.
För honom, liksom för hans vän Runius, blev livet snart en
säker vandring mot graven.

Men Frese äger ej Runii glada humör att trotsa lidandet
med. Ansatt av sjukdom och förtvivlan, utbrister han:

All min livskraft är försvunnen
och min vätska torkad bort.

Jag är hårt i fjättrar bunden,
och min fröjd har varat kort.
Gråta var min första röst,

då jag låg till modrens bröst,
och allt, vad jag se'n förfarit,
har mest sorg och sjukdom varit.

När sin resa solen sluter,

och när andra slumra in,

jag slätt ingen vila njuter;

då begynns först plågan min.
Natten, som är sömnens vän,
driver sömnen från mig hän.
Dagen tärer min förmåga;

natt och dag mig ömsom plåga.

Den sjukdom, som ansatte Frese, kallar han själv »en
svår och häftig skälvesot;, som ingen läkare förmådde hela.
Lidandet kändes så mycket bittrare, som det brukade hem-
söka honom just i vårens ljuva tid, då allt vad liv och anda
hade fröjdade sig över livskrafternas förnyelse. Varför skulle
