JÄRNHANTERING OCH SÅGVERKSRÖRELSE,. 181?

»början till en ny och här förut i riket obekant inrättning med
ett valsverk för stora och mycket tunna kopparblecks vals-
ning, vid Avesta. Åtskilliga av bruksbetjäningen, som gemen-
ligen förakta det de inte förstå, höllo denna inrättning för
onödig, varför den också någon tid inte nyttjades. Men kort
därefter uppkom stora beställningar på valsat bleck till
skeppsbeklädning. Detta verk befanns då av. förståndige
män alldeles oundgängligt och även nödigt att öka med en
dylik inrättning, varifrån tillverknåingen av de sköna och
jämna samt stora takblecken, som nu kunna erhållas ifrån
Avesta, har sin uppkomst.»

Sina många erfarenheter på järnförädlingens område ned-
lade han i flere skrifter, av vilka den märkligaste är ett stort
arbete, som han blygsamt gav titeln »Försök till järnets hi-
storia», ett verk som än i dag äger stort intresse och utgör ett
vackert vittnesbörd om hur vetenskap och praktik hos Rinman
på ett lyckligt sätt förenades. Här behandlar han metoderna
för järnets utvinnande ur järnmalmen och dess förädling till
manufakturvaror.

År 1773 flyttade Rinman till Eskilstuna, där regeringen år
1771 grundat en »fristad» för arbetare i järn, stål och metall.
De arbetare inom dessa branscher, som slogo sig ned här,
fingo nämligen frihet från alla kronoutskylder, mot att de
höllo en verkstad i gång i varje gård. År 1784 utnämndes
Rinman till direktör för fristaden; och att han blev en om-
tänksam styresman kunna vi förstå av hans föregående verk-
samhet. På denna plats slutade han också sitt strävsamma,
gagnerika liv, år 1792. Den anspråkslöse mannens sista önskan
var, som han skrev i sitt testamente, »att till min begravning
må göras den minsta kostnad, som med anständighet kan
åstadkommas: är ock lika nöjd, om min jordiska överleva läg-
ges i murad grav eller i svarta jorden, allenast att min K.
Hustrus lik i sinom tid må komma vid min sida, som i synner-
het ålägges mine efterlevande».

& - $>
Järnbruken hade under frihetstiden ofta svårigheter att
få tillräckligt med träkol, beroende på att allmogen tyckte,
att kolningen var för besvärlig och betalte sig för dåligt. I
Norrland hade det särskilt under åren närmast efter det stora
