KARL VON LINNÉ. 383

säger en av hans kamrater. Dessa förmenta pärlor kallade
han i ett brev till sundhetskommissionen för »ett underverk
i naturen, som även bör föras under växtriket. Jag är»,
säger han, »den ende av människor, som sett deras alstring,
Deras verkan är så stor, att jag, näst Gud, bör tillskriva dem
mitt liv. Jag har därföre heligt lovat att arbeta på deras
fortplantning, på vad ort jag helst kommer att vistas, på
det eftervärlden må prisa Gud och nyttja en så dyrbar skatt,
som ifrån världens skapelse intill denna tid legat i mörkret
fördold. Det är ett kraftigt motgift, fröjdar ett bedrövat
hjärta, kyler i hetsiga sjukdomar, är oförlikneligt i hypo-
kondri och hysteri. Jag vwvill förtiga den nytta, man kan
vänta av deras bruk i stället för juveler, ehuruväl de i andra
nationers tycke därföre redan blivit ansedde.» Till slut for
han till Danmark för att sälja sina »pärlor» men blev be-
stulen på dem och levde sedan på nådegåvor ända till sin
död år 1793.

Till Linneus” lärjungar hör även Skandinaviens förste
polarfarare, Anton Martin, som på våren 1758 fick följa
med ett valfångstfartyg till Norra Ishavet.

År 1761 anordnade danska regeringen en vetenskaplig
expedition till Orienten och önskade få en av Linneus” lär-
jungar som deltagare. Lotten föll på Per Forskål, som
var synnerligen lämpad därför genom sina kunskaper i
de orientaliska språken. På hösten samma år anlände ex-
peditionen till Alexandria, där dess arbeten skulle börja.
Forskål företog en mängd strövtåg i trakten med gott re-
sultat, om man undantar, att han en gång blev ganska grund-
ligt utplundrad av beduiner. »De lämnade mig», skriver
han, »ej mer än böxorna och västen och ett täcke att skyla
mig med; skjortan också var till deras tjänst.» Senare fick
han tillfälle att frossa i Rika Arabiens härligheter. Men en
dag angreps han i en liten by av pesten, forslades fastbun-
den på kamelryggen till staden Jerim för att erhålla bättre
vård men dog kort efter ankomsten dit. Linn&us greps hårt
av budskapet härom. Han hedrade den avlidnes minne
genom att ge namnet Forskålea åt ett av de botaniska släk-
ten, som denne upptäckt.

Även från England blev Linngus anmodad att sända över
