368 EN VITTER STORHETSTID.

»Lycklig dock, trots allt bekymmer,
trots min brudskrift, lycklig den,
som från dagens möda rymmer

i en makas famn igen.»

Och när han sluter sina små barn i famnen, då erfar han ett
nytt slag av lycka:

»O, då ljusnar allt, då tiger

vart bekymmer; jorden ler,

och den fulla himlen stiger

i ett mänskligt hjärta ner.>
Och när en gång ålderns höst kommer och strör silver i loc-
karna på de båda, som förenat sina öden genom livet,

»0, då hoppas jag vi vandra

hand i hand, då hoppas jag

vi få vila med varandra

uti samma grav en dagl

Dit stod hans längtan från jordelivets intighet och kval,
och först där skulle han finna den frid, som varar. Men mycket
skulle han ännu genomlida, innan den förunnades honom.

Hans gamla onda i levern förvärrades och medförde en odräg-
lig förstämning och retlighet. »När denna Sauls-ande kommer
över mig», säger han, »känner jag ofta en obeskrivlig bitterhet,
som ingenting tål, ingenting skonar, varken i himmelen eller
på jorden. Den ger sig hos mig vanligtvis luft genom män-
niskofientliga reflexioner, sarkasmer och infall, som knappt
äro sagda eller nedskrivna, innan jag ångrar dem; men då
är det för sent;, skriver han till Lagerlöf vid jultiden 1833
och gör därvid den reflexionen: »En sådan bitterhet är inga-
lunda naturlig för mitt lynne, som snarare är för fromt än
för skarpt; det är ett sjukdomssymtom, som därför plågar
mig dubbelt.»

Allt våldsammare slet oron i skaldens själ, slet sönder den
bit för bit. På hösten 1838 skriver professorn, seder-
mera ärkebiskopen Henrik RBeuterdahl i ett förtroligt brev
om Tegnér, att »han är en stor ruin, som aldrig kan återställas.
Han vet det själv; han sörjer däröver. Men han har varken
fysisk eller moralisk styrka att rädda sig emot sin totala
undergång. Denna nalkas med stora steg.» Ett år senare
yttrar samme sagesman om skalden: »Ålderdomen har på
honom lagt sin mäktiga hand, och detta så mycket grymmare,
