50 SAMMANHÄNGANDE KAPITEL.

Av ålder -har man i dem framburit offer i form av smörj-
ningar. Ännu in i vår tid har det i vissa landsändar före-
kommit, att man i dem offrat åt älvorna för att avvända
sjukdom eller annat ont, som dessa andeväsen troddes ha vål-
lat.t Folk bruka också kalla dessa små skålgropar för ä !lv-
kvarnar. En omtvistad fråga av stor vikt för vår under-
sökning är emellertid den, huruvida älvorna äro att upp-
fatta som de dödas andar eller som naturväsen. Därpå be-

SMTR SJ
210 ) LZl

|

Den döde ber att få följa med i solgudens båt. Efter den egyptiska Döds-
boken.

ror nämligen i väsentlig grad, huruvida älvkvarnarna ur-
sprungligen varit »matskålar» för de döda. En av våra kun-
nigaste religionshistorici och främsta kännare av svensk
folktro hyser den uppfattningen, att älvorna ursprungligen
ansetts vara de dödas andar men med tiden i folktron över-
gått till naturandar.

Skålgroparnas förekomst även på de stora stenålders-
gravarna gör det troligt, att de till god del gå tillbaka till
stenåldern. Ur dem och fotsulornas nästan lika primitiva

t När norrmannen Sigvat skald år 1018 red från Edet vid Göta
älv till Skara, vägrade man honom i ett hus natthärbärge, därför att
man där förehade älvablot. Följande kväll gjorde han liknande er-
farenheter i fyra gårdar.
