102 KARL XIII:S OCH KARL XIV JOHANS TID.

ifrån överläggningarna i statsrådet! När ett ärende var slut-
behandlat och skulle avgöras av Hans Maj:t, stannade den
föredragande ett ögonblick för att se, om allerhögstden-
samme gav något livstecken ifrån sig. Syntes inget sådant
tecken, så ansågs frågan därmed avgjord, och i statsråds-
protokollet antecknades, att Hans Maj:t givit sitt nådiga
bifall till vad statsrådet föreslagit.

Då och då blev den gamle kvinnojägaren ytterligare med-
tagen — påstod malisen — av »en eller annan för hans
ålder nog häftig skärmytsling under gudinnan Venus” banér».

Ibland kunde det dock hända, att Hans Maj:t gjorde en
positiv insats av värde. Åtminstone berättar hans vän och
peundrare Skjöldebrand om en slik tilldragelse. Det var en
full karl, som i en folksamling hade ropat: »Jag [fult ord]
i kungen och hans förordningar.» Flere statsråd ansågo
brottet för så grovt, att exempel borde statueras. Men medan
en av dem ännu höll på med sitt utlåtande, knackade den gam-
le kungen i bordet och sade: »Tyst — tyst — hör — säg ho-
nom, att jag ...i honom igen, och därmed är det slut — jag
vill ej höra talas om det mer.» Skjöldebrand blev så fylld
av beundran över dessa manliga kraftord, att han »fick tå-
rarna i ögonen av glädje över min älskade, av ålder avmattade
konungs vackra handling. Jag beundrader, säger han, »att
det grövsta ord i språket kunde bliva sublimt genom tillämp-
ningen.»

Sådana kraftyttringar av den gamle fursten voro dock
sällsynta undantag.! Trolle-Wachtmeister berättar, att Karl
X III ibland kunde vara så slö, att han t. o. m. glömde bort,
att han numera var kung. En dag, då man talade om Gustav

1 Presidenten Ulfsparre berättar en rolig anekdot från denna tid.
Det fanns då i Stockholm en fru Hagström, som jämt låg i gräl och
processer med alla, som hon fick att göra med. Men alltid förlorade
hon och blev därtill jämt pliktfälld för opassande uppförande inför
domstolen. Förargad häröver beslöt hon att begära audiens hos ko-
nungen för att klaga över den orättvisa, som alltid vederfors henne.
Audiensen beviljades, och Karl XIII stod mitt på golvet för att taga
emot argbiggan. Hon in och kastar sig på knä för allerhögstdensamme,
vars knän hon omfamnar med sådan känsla och övertygelse, att maje-
stätet faller framstupa. Kammartjänaren, som skyndar till vid bullret,
blir vittne till en kuriös scen: segraren vid Hogland och den argsinta
frun tumla om varandra på golvet under rop från den kvinnliga parten:
»Nåd, nåd, Ers Maj:tl» men från Hans Maj:t: »Hjälp, hav ut käringenl»
