30 SVENSKT FOLKKYNNE UNDER STORMAKTSTIDENS DAGAR.

landstäppa, är jag icke så god som du? Jag skall inte sitta
nerom dig.» Varpå den andra bedyrar: »Jag går intet nerom
dig såsom din piga. Jag går, ta mig tusande djävlar, intet
nerom dig, sakramentskade slynals Kassörskan är emellertid
inte vackrare i mun, ty hennes genmäle lyder: »Den stund
jag går nerom dig, tage mig tusande djävlar, konal»

Nu övergå damerna till att sparkas och riva varandra i
håret. Kassörskan tycks emellertid ha varit den starkare
av de två, ty hon lyckades slutligen kasta in kamrerskan i
bänken. Men hennes triumf på den efterfikade ytterplatsen
blir icke länge ostörd. Hennes vederdelokvinna går ut ur
bänken och sätter sig i den framför varande, där hon ide-
ligen vänder sig om och gör fula miner åt kassörskan. För
omväxlings skull inlåter hon sig i samspråk med sin granne,
proviantmästerskan, och anmärker högt: »Jag är i dag bi-
ten av en hundb I anledning varav kassörskan utlåter sig:
»Var du hund själv och ingen annan! Bite dig fanenl

Det blir för starkt för fru kamrerskan. Med utropet
»Bite fanen diglhb rusar hon upp och kastar sig över fien-
den, och en ny batalj med sparkar och hårdragning vidtager.

Under allt detta pågick predikan. När mässan sjöngs,
blossade striden åter upp med sådan våldsamhet, att för-
samlingen tystnade i sin sång och prästen ensam fick fortsätta.

Slutet blev, att bägge argbiggorna fingo plikta för kyrko-
fridsbrott. Sedan detta skett, förliktes de inför konsistorium.

+

En liknande scen utspelades i Jönköpings kyrka juldagen
1651. De uppträdande voro två juristfruar, den ena gift
med en vice fiskal i hovrätten, den andra med en advokat
i staden. Det var fiskalens hustru, som försökte tränga sig
framför den andra och erövra en förnämare bänkplats. Men
föremålet för hennes högfärdsutbrott lät inte förbluffa sig
utan »tog fiskalskan i kasjackan och sköt henne neder om sig>.
För säkerhets skull tog hon sedan betäckning mot sin
motståndare genom att fatta en annan advokatfru i kläderna
och »draga henne framom fiskalens hustrus. Sedan satt hon
och »gjorde därav glytt och åtlöje».

Det var mer än vad den besegrades partens man, herr fi-
skalen, kunde smälta. I en amper skrivelse till advokaten
