620 KARL XII:S ANFALLSKRIG MOT AUGUST.

Gustav Adolfs efterträdare fordrade av Tysklands kejsare
en försäkran om religionsfrihet för luteranerna i Schlesien,
sådan som westfaliska freden givit dem. Jesuiterna hade
nämligen under tidernas lopp förmått österrikiska regeringen
att i uppenbar strid mot denna fred fråntaga luteranerna en
mängd kyrkor och överlämna dem åt katolikerna, stänga de
luterska skolorna i flere församlingar samt tvinga barnen att
gå i katolska processioner och åhöra mässan, ja föra bort dem
i kloster att uppfostras av jesuiter. Blott djupt inne i sko-
garna och på andra undangömda platser hade de förföljda
kunnat samlas till gudstjänst.

De stackars protestanterna hade anropat Karl om skydd,
och han hade lovat dem sin hjälp. Det överensstämde näm-
ligen. med den ställning, Gustav Adolfs segrar och westfa-
liska freden givit Sverige inom Tyska riket, att där föra pro-
testanternas talan. Det hade även Karl XI gjort, och Karl
XII hade under flere år följt frågans läge, fast besluten att
vid lägligt tillfälle gripa in. Redan på sommaren 1705, då
han med sin armé stod nära inpå Schlesiens gräns, hade
ombud för dess förtryckta protestanter kommit till hans
läger och klagat sin nöd för honom; och året därpå, under tå-
get genom denna landsända, lovade han hjälpa dem. Jöran
Nordberg har en enkelt rörande berättelse om en gammal
schlesisk skomakare, som vid svenska härens övergång av
Oder griper tag i konungens stigbygel och ej vill släppa den,
förrän Karl med handslag lovat honom att hjälpa schle-
sierna. Även Polens och Sachsens protestanter hade förut i
konungen funnit en varmhjärtad beskyddare, och en av
anledningarna till Karls motvilja mot att sluta förbund
med Ludvig XIV var, att denne förföljt protestanterna i
Frankrike.

Med harm i hjärtat fann sig det kejserliga sändebudet
nödsakad att råda till eftergift. Han tog skadan igen i sina
brev till Josef, där han utgjuter sig över sin vederparts »vilda
humörs. Han yttrar t. ex.: oJag har icke att göra med en
resonabel utan med en rentav vild människa — för att
icke säga något värre om ett krönt huvud.» Men kanske hade,
anmärker en forskare, en mera »resonabeb karl ej vunnit
en så fullständig seger, som den Karl slutligen hembar. Jv-
sef fick nämligen svälja förtreten och underteckna det fördrag,
