Axel Oxenstierna.

tält sitter konungen tillsammans med sin kansler, Axel

Oxenstierna, inbegripen i viktiga överläggningar. De ha
arbetat tillsammans hela dagen. Konungen har utkastat stora,
snillrika tankar, djärva plancer för krigets fortsättning. Men
Oxenstierna har med skarp blick prövat dem, synat dem i
sömmarna. Han vill aldrig råda till något, innan han tänkt
sig in i hur det kommer att taga sig ut i verkligheten, ej blott
i tanken och på papperet. Nu sitter han där orubbligt lugn,
betänker och tvekar ännu. Då blir konungen till slut otålig och
brister ut: »Om inte min hetta satte liv i Eder köld, så skulle
alltsammans stelna och stanna av.» Kanslern svarar helt lugnt:
»sOm inte min köld svalkade Eders Majestäts hetta, så skulle
Eders Majestät redan ha brunnit upp.» Konungen skrattar
gott, och överläggningarna fortsättas. — Så brukade de bägge
sitta tillsamman som två goda vänner och rådpläga om vik-
tiga frågor. Besluten fattades endräktigt såsom av en; ty
för bägge var målet detsamma: Sveriges bästa.

Axel Oxenstierna hade vid unga år av Karl IX fått för-
troendet att vara svenskt sändebud vid främmande hov. Herr
Axels ovanligt rika kunskaper, ej minst i språk, gjorde honom
lämplig härför. Och han utförde sina uppdrag så väl, att
konungen utnämnde honom till riksråd vid blott 25 års ålder.
Rik på erfarenhet stod han vid tjuguåtta års ålder som råd-
givare åt den sjuttonårige konung Gustav Adolf, som utnämnde
honom till rikskansler. Kanslerns egentliga uppgift var att
sköta underhandlingar med främmande makter, ett värv som
under Gustav Adolfs tid fick mycket större betydelse än
någonsin förr, ett värv som numera aldrig gav vila. Men

DET är en dag under Gustav Adolfs polska krig. I sitt
