364 EN STORHETSTID FÖR VÅR ANDLIGA KULTUR.

likt en halv glob, upp ur vattnet och tycktes liksom löpa
undan för våra flitiga roddare. Medan sjöfolket berättade,
att man ej borde kalla det Blåkulla utan Känningen eller
Jungfrun — ty annars upptändes storm och man komme i
livsfara — begynte nordan kasta vågorna och en stickande
storm att stjälpa båten. Alla måste vi då arbeta, med största
livsfara uttröttade kommo äntligen fram, men havets sval-
lande med stark sjögång hade så när slagit oss sönder mot
klipporna.

De säga allmänt, att alla trollpackor hit skola resa —
sannerligen en rätt besvärlig resa — var skärtorsdag. Men
den som en gång varit här på orten, lärer aldrig mer resa
hit; och nog finns orsaken till fabeln, ty om någon ort i värl-
den ser hiskelig ut, är visserligen denna en av de grymmaste,
därför man ock henne kort beskriver. Blåkulla synes på
långt håll blått. Med största möda voro vi mäktiga kliva
uppför dessa höga samt branta bergen och emellan de stora
klippor, som ligga liksom kastade på varandra. Lövskogen
stod som små lundar eller trädgårdar uti avsättningarna av
berget, bestående av träd, knappt 2 famnar höga, fast stam-
men på eken ofta kunde vara tjock som en karl. Sågs ock
någon ek på flacka berget, låg hon med stam och grenar
nedtryckt till jorden och liksom krypande. Dessa lundar
voro så ihopvuxna, att näppeligen någon människa utan
yx kunde penetrera!, Här sågs intet levande utom en vild
bock, som sprang ibland klipporna med sin get, och några
svarta svärtor, som svängde sig kring Blåkulla stränder.
En död simpa utan horn eller benvårtor låg uppkastad till
landet, med sina skarpa nålar bak i huvudet.»

Under resan genom Böda socken på norra Öland kunde
Linn&us och hans följeslagare icke få sig en matbit på hela
dagen, »ty lantmannen hade lidit missväxt förlidet år, ägde
själv ingen bit bröd — åtskilliga hade ej haft bröd på hela
månaden, andra ej på halva året. Med stor möda kunde
vi vinna en drick mjölk men intet annat.»

1 Tränga sig igenom.
