NORDENS APOSTEL. 237

även I en annan del av hans rike och han förkunnat beslutet
för folket i denna trakt. Då tog vår fader sin tillflykt till
sin vanliga hjälp och anropade ännu ivrigare Guds mildhet.
Och genom Guds nåderika försyn enades på det andra tinget
allas hjärtan så, att alla godkände det förra tingets beslut
och förklarade, att de ville i alla avseenden instämma i detta.
När detta skett, kallade konungen till sig biskop Ansgar
och berättade för honom, vad som överenskommits. Och så
beslöt konungen med allas enstämmiga vilja och bifall, att både
kyrkor skulle få byggas och präster vistas bland dem. Var
och en av folket, som ville, skulle utan något hinder få bliva
kristen. Men vår herre och herde Anskar anbefallde i ko-
nungens beskydd den vördnadsvärde biskop Gaulberts
släkting Rimbert, för att denne med konungens hjälp och
beskydd skulle därstädes förvalta de heliga sakramenten.
Åt honom gav konungen en tomtplats i Birka till att där
uppbygga en kyrka, och Anskar köpte en annan tomft med
ett hus till boning åt prästen. Konungen visade biskop
Anskar mycken välvilja och ynnest samt lovade, att han
skulle för sin del vara trogen i avseende på den kristna reli-
gionens utövning. När således allt genom Guds nåd blivit
bragt till ett lyckligt slut, återvände biskop Anskar hem.»
Han kom aldrig mer tillbaka till Sverige. Men till sin död
verkade han för kristendomens utbredning I Norden.

Anskars liv.

Anskars dagliga liv var i högsta grad enkelt. Han vägde
det bröd och mätte det vatten, som han för varje dag skulle
förtära, ty han ville så litet som möjligt nedtynga sig med
mat och dryck. Hans käraste sysselsättning var alt sjunga
psalmer, och detta gjorde han nästan alltid, när han för
sina plikter och sitt arbete kunde det.

Han var outtröttlig I att giva allmosor och hjälpa de
olyckliga. Hans högsta glädje var att kunna lösköpa kristna
trälar. Så mild och kärleksfull han än var, kunde dock hans
ögon ljunga av helig vrede, så att till och med jordens mäktige
darrade inför den blicken, när han förebrådde dem ogär-
ningar. Men alltjämt plågade honom hans egna synder
och brister, och han sade ofta, att han skulle vilja gråta hela
