Fredrik av Hessen blir konung.

av enväldets åsikter, var hon icke lätt att samarbeta

med vare sig för råd eller ständer. Särskilt framträdde
hennes självrådighet vid tillsättande av ämbeten. Ett groteskt
exempel härpå erbjuda några utnämningar till rikets högsta
militära värdighet.

Redan på Karl XII:s tid funnos tre fältmarskalkar —
och det tycker man kunde vara mer än tillräckligt för ett
land, som ej längre kunde uppsätta ens 50,000 man. Men det
ansåg inte Sveriges regerande drottning, som gärna ville
begagna höga ämbetsposter till att därmed vinna trogna
anhängare. Strax efter 1719 års riksdag utnämnde hon en
fältmarskalk till. Och tre månader därefter befordrade hon
Erik Sparre till samma höga värdighet. Men då hon ville
tysta ned avunden däröver genom att göra ytterligare två
generaler till fältmarskalkar, tyckte rådet, att det gick för
långt, och protesterade, sin plikt likmätigt. Det brydde sig
drottningen dock alls inte om, varken nu eller vid andra lik-
nande tillfällen. Det var heller inte så gott att protestera, när
man visste, att det lätt kunde gå en på samma sält, som det
gått självaste den mäktige Arvid Horn.

Det var därför just ingen, som fällde tårar, när det på
1720 års riksdag förspordes, att Ulrika Eleonora önskade
överflytta Sveriges krona på sin älskade gemåls huvud.
Avgörandet berodde dock framför allt på Arvid Horns håll-
ning. Han hade nämligen åter börjat framträda på den
politiska skådebanan. Ju sämre Sveriges utrikespolitik leddes
efter hans avsked från kanslipresidentskapet, dess allmännare
blev längtan efter att han skulle taga statsrodret i sina vana

ENVIS, som Ulrika Eleonora var, och därtill genomträngd
