KARL VON LINNÉ. 347

nare blivit utsatt för småsinta effektsökares ilskna skall
och skadeglada smutskastning?

Andra av Linneus” klandrare äro sådana, som stirrat sig
blinda på något enstaka, ur sitt sammanhang lösryckt ut-
tryck utan att ge sig till tåls med att verkligen studera
hans skrifter. På så bristfälliga grunder äro de genast fär-
diga med sin dom över hela hans väldiga vetenskapliga pro-
duktion, vilken naturligtvis lika litet som annat mänsko-
verk kunnat undgå att bli behäftat med fel och att under
tidernas lopp bli på flere punkter föråldrad. Det ödet drab-
bar alla vetenskapliga forskningsresultat.

Till stor del beror »dvärgalåten» också på en fullkomligt
oresonlig jämförelse mellan Linn&us och våra dagars natur-
forskare, vilka bygga på halvtannat århundrades ytterligare
forskning och äro utrustade med helt andra tekniska hjälp-
medel än han. Går man så till väga, blir det ingen svår
sak att efter en tid störta vilken stor man som helst från
hans piedestal. Då blir självaste Newton en stackare, därför
att han inte hade den avlägsnaste aning om spektralanalys,
telegraf, radium, m. m., saker som varje barn i våra elemen-
tarskolor numera får lära sig. Och vilken underhaltig fält-
herre var ej Cesar, som inte begagnade kanoner i stället för
sina gammalmodiga murbräckor!

Naturligtvis har Linné begått misstag, han som alla
andra. Men »den som inte gör några misstag, han gör
heller inga tag». Ett av hans största feltag var, att han
förde elefanten, valrossen och trögdjuren till samma ord-
ning inom djurriket, på den grund att de skulle sakna
framtänder. Det låter ju för oss upplysta barn av det
19:e eller 20:e århundradet alldeles förskräckligt. Men hör
då, vad andra forskare på Linnés tid kunde komma med!
En tysk vetenskapsman föreslog t. ex. att indela ryggrads-
djuren efter lemmarnas beskaffenhet och fick då en avdel-
ning bestående av sälen, bävern, grodan och paddan —
förty de ha alla simhud på bakfötterna!

Linné liksom varje annan vetenskapens banbrytare må-
ste bedömas efter vad han verkat för sin tid. Hans livs-
verk skall vägas icke mot nutidens oändligt mycket rikare
vetande utan mot det kaos, i vilket han bragte reda.

Alla vetenskapsmän, som verkligen velat och förmått
