ILLUSIONSPOLITIK. 225

”Försök, herr Jäder! En liten gås —

det smakar ju excellentl!

Det är väl Plougman!, som hetsat igen —
ett glas för hans tidning, min vänl»

Budet får gå med besked efter Sandels berömda mönster.
Ett nytt bud kommer, och Granndels får höra, att han är
feg. Det tar skruv, och han skyndar ned till sina kämpande
gossar.

»Det var skrik, det var skratt, det var stoj på den strand,
där den bästa av corpser var ställd;

och ett störtregn insvepte vatten och land,

som en sjö ifrån himmelen hälld;

utav stenkast skakades rymdens valv,

och den vattnade marken skalv.

Där stod omkring sprutor polisens tropp,

så trotsigt packet emot;

men från man och till man en viskning lopp.
som ett grymt, ett dämpat knot:

”Han är rädd, den mesen, det syns igen —
ståthållaren kommer ej än!

Men han koml! Generalsuniformen han bar.
Bland befälet han stannade nu.

Och han var icke rädd — det såg ju envar —
ty han vågat sig hemifrån ju?

Och han stod där med upprorslagen i hand,
och ”Tyst där! han sade ibland.>

Till slut börjar segern luta åt polisens sida, och folkmassan
störtar i vild flykt förbi Granndels.

»Och han såg dem komma — de voro helt när,
men på faran ej akt han gav;

och han hånades rysligt båd” här och där,

men han låddes ej veta därav;

han tumma” sitt papper, han bidde sin tid,
han stod som i djupaste frid.>

Och när Blasieholmen var rensad,

»då spordes ej mer inom corpsen ett knot —
hans mod hade gjort den flat;

! Sohlman, Aftonbladets redaktör.
