VADSTENAKLOSTRETS ANSEENDE. 183

skeppund koppar men för brödernas konvent ett stort och
nytt bäcken med en dyrbar vattenbehållare».

Vadstenamunkarne fingo stor betydelse som biktfäder
och predikanter.? Klostrets anseende växte högst betyd-
ligt, då det fick makt och befogenhet att utdela avlat.
»Avlat, nämligen tillgift för alla synder» — så står det i
Vadstenaklostrets minnesbok — förkunnades och utdelades
där första gången på jungfru Marie bebådelsedag 1378;
»och kom vid den tiden en stor mängd folk hit». Genom en
påvlig bulla av samma år hade klostret erhållit privilegiet
att utdela evig förlåtelse för alla synder åt envar, som vall-
färdade dit på vissa högtidsdagar. Genom rätten till av-
latshandel lades den ekonomiska grunden för klosterbygget,
vilket sedan kunde raskt fortgå, och för klostrets framtida
förkovran.

En betecknande tidsbild ger oss en anteckning i Vadstena-
klostrets minnesbok om en biskop Robertus” besök där i
januari 1406. Han hade av påven blivit sänd till Skottland
i högviktiga ärenden; men på grund av den vördnad, han
hyste för Sankta Birgitta, ville han dessförinnan se Vadstena
kloster och helgonets reliker. Först kom han till Linköping,
där han predikade väldeliga i domkyrkan. Därefter for han
till Vadstena kloster. »Och när han kom till Skänninge, tog
han av sina skor; och så vandrade han alldeles barfota till
klostret, fastän marken var täckt med snö nästan ända till
knähöjd och kölden under hela året dessförinnan ej hade
varit skarpare. En av kanikerna, som följt honom från Lin-
köping, bad honom under knäfall och tårar, att han ej skulle
taga livet av sig. Men honom svarade biskopen vänligt och
skämtsamt: ”Gack bort ifrån mig, du Satan! Och medan de

1 Ett märkligt levnadsöde hade också Andreas Olavi, som blev
tillfångatagen av saracenerna och i två år hos dem fick genomlida
»hunger och törst och hårda slag, tre gånger såldes och måste utstå
många vedermödor». Sista gången friköptes han av Birgittas bikt-
fader, en spansk biskop, och återkom så till Vadstena kloster.

Bland nunnorna fanns en turkinna, som »i sin ungdom blivit av de
kristne bortförd från sitt fosterland till Neapel och given till drott-
ningen, som hette Johanna, vilken genast bestämde henne för Sankta
Birgitta, som då var i Rom, och gav henne åt denna. Men då hon
kom till Rom, var Sankta Birgitta redan avliden.»

2 Bd I: 361
