174 KARL XIII:S OCH KARL XIV JOHANS TID.

diensers, såsom man kallade dem, hördes mycken ulvalåt,
och de hade ju också sina högst betänkliga sidor. Men å an-
dra sidan får ihågkommas, att det skulle varit mycket svårt
för det stora flertalet hjälpsökande att tala med konungen
själv, som ej förstod annat än franska. Då hade ju tolk måst
anlitas, och man vet, hur lätt mången god sak under sådana
förhållanden kan bli förfelad blott genom blyghet och käns-
lighet hos den som har något på hjärtat. För att nu ej tala
om hur mycket dyrbar tid som genom Brahes mottagningar
sparades för konungen själv! Men naturligtvis var det en
högst betänklig sak, att landets konung skulle se så gott som
alla befordringsfrågor med sin gunstlings ögon, då denne
varken var någon begåvning eller förstod att bedöma män-
niskorna efter deras gedignare egenskaper.

Brahe saknade allt vad litterär bildning heter och kände
det också som en förödmjukande brist, så mycket som han
kom i beröring med framstående statsmän, vetenskapsmän,
författare och konstnärer. De kunskaper, han på deras om-
råde tillägnade sig under tidernas lopp, blevo helt ytliga, ty
hovmannalivet är ju icke ägnat för grundliga studier.

Ekonomiskt var Brahe beroende av sin konung, men al-
drig missbrukade' han sin ställning till att skaffa sig själv
fördelar. En mera oegennyttig kungagunstling har världen
aldrig skådat. Han hade ärvt blott en obetydlig förmögen-
het, och att hushålla förstod han sig alls ej på. God och hjäl-
sam som han var, gjorde han snart slut på sina inkomster
och råkade i skuld till höger och vänster. Ekonomiska be-
kymmer »föråldrade honom och fårade i förtid hans panna».

Till Brahes heder har det också med fullt fog kunnat sägas,
att lika litet som han missbrukade sitt gunstlingskap till
egen vinning, lika litet begagnade han sig någonsin därav för
att förfölja ovänner. Däremot har man en mängd bevis på
att han genom sitt lugnande inflytande på den hetlevrade

»Jag har paus>, förklarar musikanten. Det var då, som det ryktbara
yttrandet fälldes.

Vid Karl Johans begravning var Heijl en bland dem, som skulle
bära den döde konungens kista. En kammarherre märkte, att översten
stegade in i likrummet med sina stora lädergaloscher på, och tillät sig att
helt diskret påpeka lämpligheten av att ta av galoscherna. »Änej»?,
svarade Heijl, »man aktar sig. Jag har blivit av med ett par galoscher
förr på det här stället.»>
