KAPTEN, TEATERDIREKTÖR OCH MAJESTÄTSFÖRBRYTARE. 165

med det snaraste få veta dagen, då man skall taga mitt hu-
vud, som, fallet för bilan — det vet jag — blir gagneligare
för fäderneslandet än sittande på mina skuldror.» Halshuggas
skulle han — det var hans rätt, och den höll han styvt på.

Både Lindeberg själv och flere av hans vänner voro efter
detta orubbligt övertygade om att hans huvud skulle falla
på schavotten. En av dem, en bokhandlare Götrek, kom ru-
sande in till honom i fängelset, omfamnade honom och ut-
ropade i salig hänförelse: »Det är rätt, kapten! Ingen nåd,
nej låt dem taga huvudet — det gör så gott, så gottlb

Regeringen däremot kände sig mindre entusiastisk. Hela
historien började bli otrevlig. Om fången åtminstone ville
ha vett att rymma! Man hade ju lämnat fängelsets dörr så
gott som öppen för honom, allt sedan han fått sin dom! Men
nej. Han satt envist kvar, där han satt.

Emellertid fortsatte regeringen sin skrämseltaktik och
skickade fängelsepredikanten att bereda den livdömde till
döden.

Men den 20 oktober kunde tidningarna meddela allmän-
heten den »glada nyhetem», att Hans Maj:t firat den 24:e
årsdagen av sin landstigning på den svenska jorden med en
amnesti åt alla, som blivit dömda för politiska brott. »I följd
härav», hette det, »har kapten Lindeberg i dag på förmiddagen
fått sig friheten förkunnad.» Och så stängdes fängelsets
dörrar för den modige kaptenen, som just då promenerade
på fängelsegården. Stängdes obevekligt. Han försökte kom-
ma in igen men fick söka sig en annan bostad.

Höga vederbörande hade — för att använda ett något väl
modernt uttryck — klarat skivan. Det var Lindeberg och
fyra till, som »drabbades» av denna »allmänna» amnesti. Men
de fyra andra befunno sig i utlandet.

Anders Lindeberg trädde ut i världen igen såsom hjälten
för dagen, och när hans samlade arbeten utkommo, gingo de
åt som smör i solsken. År 1842 nådde »den halshuggne» ock-
så det stora mål, för vilket han kan sägas ha gått i döden:
då han ej fick tillstånd att öppna teater i huvudstaden, upp-
rättade han år 1842 en sådan utan tillstånd. Den uppför-
des vid Kungsträdgården, och tack vare Lindebergs otroliga
energi var byggnaden snart färdig. Det blev jubel och fest-
glädje vid den första föreställningen på Lindebergs scen,
