696 FRÅN ALT-RANSTÄDT TILL PEREVOLOTJNA.

blöda, när man såg de arma människorna så eländeligen ligga
döde på fältet och uti vagnarna. Och skedde nu en obeskri-
velig skada på arméen. Allenast av vårt regemente blevo
strax ihjälfrusne 32 gemene och 2 underofficerare. Men skad-
frusne vordo 200 och några, och däribland över halvparten
så skämde!, att de aldrig kunde göra konungens tjänst mer.

Här var nu en ynkelig syn på de förfrusne. Fältskärarne
arbetade alla dagar med att skära armar och ben av. Nu
måtte mången vacker ung karl bliva krympling; och lågo
alla husena fulla med sådane eländige stackare. Hela dagen
igenom kördes döde ut på slädar att begravas i källare och
andra hål, ty uti jorden kunde ingen komma.»

Ohygglig är Nils Bondes beskrivning av hurusom »på Gad-
jats gator lågo en myckenhet händer, fingrar och ben, som
av fältskären voro avskurna för att förhindra kallbrand».
Och bataljonspredikanten Westerman, vår gamle bekante
från Holovsin, som även här gick omkring bland de lemlästa-
de och lidande, skildrar, hurusom »sjukstugorne, uti vilka
de lågo hoppackade, med stank uppfyllde voro, av vilken
jag ock» — tillägger han — svid deras besökande en stor be-
svärlighet hade».

Överste Karl Magnus Posse avslutar sin dagbok för år
1708 med orden: »Gud give oss ett gott nytt år, ty det för-
flutna året hava vi slutat med stor vedermöda och aldrig
hava haft nånsin en så bedrövelig julhelg.»

Kung Karl och hans outtröttlige följeslagare prins Max
av Wärttemberg sutto ständigt i sadeln och redo fram och
tillbaka mellan de platser, där trupperna voro förlagda,
för att tillse, att det mesta möjliga gjordes för dem i dessa
Svåra dagar. Konungen höll därvid på att förfrysa näsan,
och Petre berättar, att Hans Maj:t »begynte några gånger
att vitna i ansiktet — dock fördrev det strax med snös. På
Lilla prinsen började ena foten kylas, men han räddade
sig på samma sätt undan förfrysning.

Karl XII:s omtanke om soldaternas bästa svek alltså lika
litet nu som under andra strapatser. »Ingen kunde», säger en
karolin, »vara ömmare om soldaterne än han, och han ville,
det de alltid skulle hava deras fulla förplägning och be-
kvämligheter. Men däremot ville han, det de skulle vid
” T Fördärvade.
