Vårt land får en ordnad folkundervisning.

Folkundervisningen i den gamla goda tiden.

karen skulle »med flit driva barnaläran och undervisa

barnen att läsa i bok». Men hur det lagbudet skulle
kunna tillämpas i våra stora, glest befolkade församlingar,
det var en annan fråga. Allmogens barn kunde ha hur brin-
nande håg som helst att lära, hur gott huvud som helst —
vad hjälpte det, när det nästan ingenstädes på landet fanns
några skolor att gå till? Ofta var det en gammal försupen
knekt eller annan avsigkommen stackare, som vandrade om-
kring i gårdarna och invigde barnen i konsten att »stava och
lägga ihop». Ibland var också det kvinnliga könet represen-
terat av någon gammal »läromor» med namnet Skol-Johanna,
Skol-Ellika el. dyl. Det generade inte dessa pedagoger, att de
»merendels ofullkomligt kunde grunderna för stavningen och
än mindre meningen av vad i de kateketiska läroböckerna
framställdes».!

Vid en biskopsvisitation i Vadsbo i Västergötland 1747
antecknades i protokollet, att klockaren undervisade för-
samlingens ungdom; och — heter det vidare — »utomdess
finnes här en ofärdig gosse, som far i byarna omkring och
lärer ungdomen att läsa i bok». Där det var soms bäst ställt
med undervisningen på landsbygden brukade det vara ord-

3 LLTSEDAN Karl XI:s tid påbjöd kyrkolagen, att kloc-

1 Prosten Ahnfelt berättar, att i en av byarna i Bosarp i Skåne
fanns på den tiden en skollärare, som lärde barnen att säga »bél-jugar
i st. . beljuga, »bittida» och »tillföréne», och som vid morgonbönerna
läste: »Gud bevare oss för vår kristliga överhet!» Katekesfrågan
»Vem var Moses?» lät han barnen besvara sålunda: »En trogen härads-
tjänare, som förde Israels barn utur Egypten.»
