GUSTAV III:S VÄNINNA GREVINNAN DE BOUFFLERS. 47

ägnat sig åt henne, så tog Gustav alltid emot dem med sam-
ma fina takt, samma vänliga förståelse, även om han under-
stundom innerst inne var mindre trakterad av vad hon hade
på hjärtat. Näst efter det nära nog övermänskliga tålamod,
som kungen visade mot den av misstänksamhetens och otack-
samhetens demoner besatte Georg Magnus Sprengtporten,!
finns det näppeligen något bättre bevis på Gustavs sant
humana anda än hans brev till sin hetlevrade franska
väninna.

Ofta begärde konungen också den förstående kvinnans råd,
hur han skulle bete sig mot sin maktlystna, impulsiva mor.
I en biljett, fylld av djup smärta, nästan ber han väninnan
om medlidande för vad han måste utstå genom änkedrott-
ningens giftiga antydningar om den nyfödde kronprinsens
verkliga börd; och Hippulyte Boufflers led med sin vän
under de pinande konflikter och upprivande familjescener,
som han måste genomgå.

Men i denna korrespondens mellan två själar, som funnit
varann, växla tankeutbyten och varningar med ömma ut-
gjutelser. Starkare blir känslans glöd efter ett par månaders
ständig samvaro i Spa, den tidens mondänaste badort, på
sommaren och hösten 1780.

Efter denna ljuva tid av förtrolig samvaro kunde Hippo-
lyte ej uthärda skilsmässan utan reste efter Gustav till Brys-
sel för att än en gång få säga honom ett farväl. Den »sista
aftonen här» talade de sedan bägge med rörelse om. »För
första gången i mitt liv», säger hon, »gjorde mig vänskapen
då fullkomligt lycklig.>» Och han skriver till henne på hem-
vägen: »Ni botade mitt hjärta för dess sorger genom att låta
mig få smaka trösten av att känna mig älskad för min egen
skull, Men nu återvänder jag dit, där jag ej mer kan få upp-
leva denna glädje.> Hans enda tröst var hoppet att få besök
av henne i Stockholm och att i väntan därpå få brev så ofta
som möjligt.

På våren 1781 berättar konungen, att han söker, så gott
han kan, döva skilsmässans smärta med att ställa i ordning
en våning åt grevinnan på Gripsholm och en annan på
Drottningholm, och han utsåg redan resemarskalk åt henne.

2 Bd VII: 52—56.

