316 HUR VÅRT FOLK FICK KRAFTER ATT BÄRA KRIGSBÖRDORNA.

nare, ja en av dem höll sig med tre hustrur. Men det kunde
ej bli annat än elände, då prästerna här »måste leva som
tiggare utav nåd och därför göra sin tjänst efter ogudaktige
åhörares behags.

Bland allmogen var naturligtvis tillståndet ännu mycket
värre. Dryckenskap och lösaktighet gingo i svang, mord
och dråp hörde ej till sällsyntheterna. När bonden ledsnade
vid en hustru, som blev gammal och skröplig, tog han sig
utan vidare en ung vid sidan av henne. Sina döda begravde
detta folk snart sagt var som helst, i skog eller åker, under
hedniska och vidskepliga ceremonier. På alla själars dag
bespisade man de avlidnes andar. På helgon- och apostla-
dagar offrades vid kors, under heliga träd, som man avkvistat
och omvirat med röda band, eller i gamla kapell.

Ett drygt ansvar för de skriande missförhållandena drab-
bade den rika, men råa och sedeslösa adeln, som mången-
städes hindrade prästerna från att gripa in mot förvildning-
en, ja till och med ökade den ytterligare genom att anlägga
krogar bredvid kyrkorna. I detta oförbätterliga ridderskap
stötte Rudbeckius på ett motstånd mot alla reformer, över
vilket han bittert klagade men fåfängt. Detta hinder mot
det estländska folkets förädling förmådde icke ens Rudbeckius”
jättekrafter nedbryta.

En släng av S:t Peters kåpa.

Även på ett annat håll skulle Johannes Rudbeckius möta
ett motstånd, som han — och den gången med all rätt
— måste böja sig för. År 1636 blev han anklagad inför re-
geringen för en överdriven maktfullkomlighet, som hotade
att inkräkta på den världsliga överhetens befogenhet.. Bland
annat hade han skrivit en bok om »de lärdes privilegier,
vilken ansågs särskilt betänklig, därför att den syntes åsyfta
att ge prästerskapet tillbaka dess privilegier från påvedö-
mets dagar. Johan Skytte kallade arbetet för »den farligaste
bok, som på hundra år utkommit i Sverige».

Den som emellertid tog häftigast i var Axel Oxenstierna.
Han rådde sina medbröder att bruka kraftiga botemedel,
på det att, som han uttryckte sig, »bispen i Västerås ej tager
Eder på handen och pulsen och sedan stryker Eder under
näsan. Han är en sådan skänare och överdyvlar eder så,
