STUDENTSKANDINAVISMENS BANÉRFÖRARE. 567

djupt fäst sig vid en älsklig ung flicka, och han var älskad
tillbaka. »Så kan jag aldrig mer av någon kvinna bliva äl-
skado, anförtrodde han senare en vän. Flickans anhöriga
lyckades dock förmå henne att offra sin kärlek till den obot-
lige överliggaren och räcka sin hand åt en välsituerad borg-
mästare. Men Johan Nybom kunde aldrig glömma sin ung-
doms drömda brud, och ännu som 73-åring sände han henne
sitt porträtt. Det skedde genom en väninna till henne —
ty till den dyrkade själv ville han ej skriva för att icke göra
henne ledsen.

Nybom påminner, som sagt, mycket om Bengt Lidner,
som han också högeligen beundrade. Äkta Lidnerskt klingar
anslaget till hans dikt »Niagara»:

»Jag stod på Niagaras öde strand,
förtärd av mina känslors vilda brand:
min inre värld mig tycktes ändå vara
ett ännu mera otämt Niagara.>

Med en vällustrysning fördjupar sig skalden i målning av
hur »lidelsernas djävlar hånfullt skratta, sig vältrande i brott
på lustans matta», och klagar sedan sitt öde att ha svikits
i både kärlek och vänskap. I vilt människohat förbannar
han till sist hela mänskligheten och önskar få störta ned den
i Niagaras bränning. Sedan ville han kasta sig själv efter
i den sjudande virveln, och han njuter vid tanken på

»hur rysligt skön den stunden skulle vara,
då Niagara uppslök Niagaral»

I själva verket var det dock mest för att njuta av de stora
orden, som Nybom skrev så nattsvart dystert. Ty som män-
niska var han snäll och beskedlig.

Mot 1840-talets slut vann Nybom rykte som den uppsa-
lienska studentstämningens, punschpatriotismens och skan-
dinavismens sångare. Hans smak för de bålstora orden fick
här ett nytt tummelfält, där han också riktigt hotfullt skram-
lade med vapen, som han i verkligheten skulle varit den minst
lämplige att sköta. Det låg samma patriotiska hänförelse
bakom Nyboms diktning som i Tegnérs krigssång för skån-
ska lantvärnet, men det är först och främst den stora skill-
