404 EN STORHETSTID FÖR VÅR ANDLIGA KULTUR.

Klyva! var honom ingen svårighet uppför trä eller plank,
på bord och sängar och uppför benen på folk. Men då han
skulle åter neder, måste han alltid med svansen nederåt
baklänges. Så snart någon kom, klev han upp och rannsa-
kade alla fickor värre än någon besökare?, i vilka han ned-
trädde den ena handen, och om han fannt något contra-
bande, sådant nämligen som dugde äta, var det strax con-
fiskabelt. Det var då knappt möjeligit att få honom ur
fickan, vid vilken han höllt sig fast och protesterade med
bannor, hot och svårt mumlande; och om han icke fick sin
vilja fram, bet han och var elak. Uti sin födelseort har Ska-
paren gjort honom att vara besökare på fågelbon, där han
klyver upp i alla trän, rannsakar med händren alla hål, och
där han finner ägg, äro de hans.

Ägg och fåglar lärer alltså vara hans förnämsta spis hemma
hos sitt; ty när man lade ägg för honom, såg man, med vad
nöje han tog det, rullade det emellan händerna utan att
bryta't, bet ett litet hål på sidan och därigenom utläppjade
alltsammans. Ävenså därest höns kommo honom förnär,
tog han dem fatt, bet sönder huvudet och utsög all bloden
— det andra brydde han sig mycket litet om. Men besyn-
nerligen måste jag med min skada märka, att påfåglar sma-
kade honom väl, vilkas prakt och fägring funno nåd för
hans smak.

Levnadsarten hans var att få ligga i solen; men icke gärna
satt han innesluten uti något litet rum. Han blev familjär,
lät bekante klappa och leka med sig, helst om de hade rus-
sin att inställa sig med och allenast de ville icke lyfta honom
eller bära honom, det han omöjeligen tåla kunde. Han om-
gicks med barn och hundar förtroligen och var tämmeligen
snygg, havandes sitt vissa ställe avsides, där han avbördade
sig sin vätska och orenlighet.

Sinnelaget hans var att vara envis, och det i högsta grad
så att då han leddes med tåg, kunde han på intet sätt tåla,
att man drog på tåget, utan lade han sig då strax ned till
jorden, utspärrandes och motspännandes med armar och
fötter, viljandes ingalunda gå med pock men väl med godo;
och då man ville taga honom, försvarade han sig med tänder

1 Kliva. — 2 En som skulle se till, att vederbörande ej hade några
i överflödsförordningar förbjudna varor.
