12 HATTARNE OCH RYSKA KRIGET.

vackra ord voro bara munväder. För en sådan natur som
hans bar det emot att komma fram med obehagliga san-
ningar. Därför framställde han inför franska regeringen
Sveriges önskemål i så mildrad och behaglig dager, att det
icke var svårt att från franska regeringen erhålla ett väl-
villigt uttalande i allmänna ordalag. Och så skrev han hem,
att de franska statsmännens benägenhet för Sverige över-
träffade allt vad han kunnat tänka sig. Verkliga förhållandet
var, att Frankrike ingalunda önskade, att Sverige nu skulle
kasta sig i krig med Ryssland, utan ville spara dess krafter
till det väntade österrikiska tronföljdskriget.

Så stod Hattregeringen där ensam — med alla sina stora
planer. Kanslipresidenten, som brukade bli »nog modfälld
i motväder», för att begagna Tessins ord, var på våren 1740
alldeles rådvill. Det arma Finland, som fått känna på det
stora nordiska krigets gräsligheter värre än det övriga Sverige,
förmådde icke underhålla de trupper, med vilka regeringen
lyckliggjort det. Denna landsända hade nämligen icke på
långt när hunnit hämta sig efter den förödelse och systema-
tiska utplundring, varmed Ryssland hemsökt den under de
åtta år, som de hållit den besatt. Ett tillräckligt talande
bevis är, att ödeshemmanen i Österbotten vid krigets slut
uppgingo till den hemska siffran av nära 2,000. Till råga på
eländet blev 1740 ett missväxtår för Finland och stora
sträckor av det egentliga Sverige. Överallt rådde dyr tid,
och i flera landsändar blev det hungersnöd. Tillståndet
var väl bekant för ryska regeringen, som flitigt betjänades
av förrädare inom svenska kansliet.

Men hur svanshuggen Hattregeringen än kände sig, var
den dock för morsk för att slå till reträtt, och så fanns till
sist ingen annan utväg än att söka få hjälp av ständerna. Allt-
så blev en riksdag sammankallad till december 1740. Rege-
ringen litade till den krigiska stämning, som fått sin näring
av mordet på Sinclair, men visste också, att den skulle få
det hett om öronen. Ty landet runt predikade prästerna mot
kriget och särskilt mot förbundet med turken, såsom varande
okristligt och ägnat att nedkalla Guds vrede över landet.
Slik förkunnelse fick man höra i själva slottskyrkan. Men då
kanslipresidenten anmälde detta i rådet, svarade konungen,
att man icke borde göra någon affär av den saken, ty »man
