364 ENVÅLDSHÄRSKARENS FAMILJELIV.

lägga. Visserligen hade han tidigt på morgonen den 7 maj
varit på slottet för att träffa doktor Wallin, och sedan gått
upp i änkedrottningens »fyrkant», där det hölls morgonbön,
som synes ha varit tillgänglig för allmänheten. Men det
konstaterades att han minst en timme före eldens utbrott
befunnit sig hos en fältskär — för att få sina liktornar skötta.
Sedan detta skett, hade han av sin vårdare blivit bjuden på
middag; och medan de bägge männen sutto till bords, fingo
de höra, att det klämtade. De skyndade då genast ut och
sågo, att det var slottet, som brann.

Målets behandling drog ut på tiden. Men redan innan domen
avkunnats, hade Karl XII, som under tiden blivit myndig,
förklarat, att han ansåg Ekerot osintet annat vara än en fan-
tast, och att det vore bäst, om han bleve sittande, där han
sitters. Fördenskull resolverades, att som Ekerot vore »en
delirant», så måste han förbliva i fängelset. Detta var i
januari 1798. En månad därefter blev rättegången avslutad.
Men kort därpå insjuknade den stackars dåren »soch blev
strax döds. De sista försöken av slottsrätten att frampressa
en bekännelse ur honom hade han besvarat endast med att
klaga över sina många plågor, »bedjande att de, som så länge
plågat honom, ville också taga livet av honoms.

I övrigt gav rannsakningen om eldens uppkomst det resul-
tatet, att denna var att tillskriva grov vårdslöshet hos slottets
brandmästare och de två vaktknektar, som på olycksdagen
varit i tur att samtidigt hålla brandvakt på vinden ovanför
rikssalen. Brandmästaren påstod inför slottsrätten, att bägge
vaktknektarne varit på sina poster; men det befanns snart,
att han ljög. Den ene av vaktknektarne berättade, att han
klockan 12, två timmar före eldens utbrott, blev av brand-
mästaren bortskickad med en väv till Ladugårdslandet.
Efter ett försök att skylla på sin hustru måste brandmästaren
också bekänna kort. — Mellan klockan 1 och 2 hade vakt-
knekten kommit tillbaka från Ladugårdslandet men icke
gått upp på sin post utan stannat i brandmästarens förstuga,
tills dennes hustru börjar känna, att det luktar rök, och
ropar åt vaktknekten att skynda upp på vinden. Då får
den sölkorven äntligen fart i sig. Men när han kommer upp
till vinden, slår rök och eld emct honom, så att han genast
måste vända om.
