366 EN STORHETSTID FÖR VÅR ANDLIGA KULTUR.

än rått sälkött att livnära sig med, kommo de, utmattade
men samtliga vid liv, in i Stockholms skärgård. Och, heter
det,

»vårfrudag i fasta vi igenkom
till vår Fåreö, hustru, barn, hus och hem».

Om folket på Fårön antecknade Linneus, att de »talade
mycket brett och förbytte merendels vokalerna i diftonger,
t. ex. nej: naj, ja: jau. De hade ock många ord, som: alldeles
gingo ifrån vår nu brukeliga svenska.»

Resenärerna bevistade före sin avresa ett gästabud på
ön, vilket »bestod uti dans av bönder och kvinnfolk. Här
trakterades med lura, vilken drick var helt oklar, till färgen
lik vitt vax, kokad med glödande gråstenar. Detta drickat
hade en Öselbo fört med sig, som själv spelte för gästerna
på säckepipa, gjord av en hel skälmaga.»

Om »stenjättarna» vid Kyllej på nordöstra Gottland skriver
Linn&us: » När man var ett stycke ifrån dem, sågo de ut som
stoder, bröstbilder, hästar och jag vet intet vad för spöken.
Ofelbart är, att alla desse tillförne varit ett kalkberg men
sedermera blivit slipade, sönderskurna och formerade av
havets svallande och brusande vågor.» Även vid Slite fun-
nos dylika stenjättar.

I Gothems gamla vackra kyrka på ostkusten lade han
märke till att under gudstjänsten »manfolken och kvinn-
folken sjungde var sin vers av psalmerna, under vilket det
andra könet hölt alldeles tyst.

Getterna gå här ute vinter och sommar och få intet mer
av lantmanhen, än de stjäla sig till. Ikornar!? sade folket
sig här sett segla över sjöar på spån eller bark, och även att
de fly bort vart sjunde år. Sedermera saknas de mycket;
änteligen efter hand föröka sig, till sjunde året igenkommer;
vilket senare är för mig en hel främmad berättelse, som
borde undersökas.

Huskurer, som man lärde av bondkvinnorna, var peppar
med brännevin eller varmt öl och starkpeppar för eftervärk.
Tjära bruktes av dem, som voro med siphilitide ? angrepne,
varigenom väl såren utvärtes läkts in partibus genitalibus?;

1 Ekorrar. — ? Syfilis. — 8 På könsdelarna.
