30 KARL XIII:S OCH KARL XIV JOHANS TID.

fränder och motståndare var högaktad för sin rättrådighet
och vederhäftighet — skriver om Adlersparre: »Ifrån detta
ögonblick förändrade Adlersparre helt och hållet sitt sätt
att vara. Det var ej mer den liberale, öppenhjärtige kri-
garen, den oförställda och upplysningsälskande medborgaren
men den mystiske statsmannen, den betydande och makt-
ägande anföraren för en revolutionär armé. Och då han
sedermera mottog ämbeten, stjärnor och friherrlig värdig-
het, trodde man, att han var varken mer eller mindre än
en vanlig lycksökare.»

Till följd av Adlersparres beteende hängde faran för in-
bördeskrig åter hotande över Sveriges huvudstad.

Men gustavianerna gåvo efter. Adlersparre och två av
hans anhängare fingo omedelbart inträda i konseljen, och
Ehrenheim, Stedingk samt Klingspor lämnade den. Men allt-
jämt stödde Adlersparre sin maktställning på sin armé. 1I
Vetenskapsakademiens gamla lokal på övre Norrmalm intog
han ett fullt militäriskt högkvarter, som skyddades av lad-
dade kanoner, vakter och patruller. I husen däromkring
inkvarterade han trupper, och dessa fingo ej mottaga order
av någon annan än honom själv, ej ens av Adlercreutz, den
man som näst hertig Karl var högste befälhavare över rikets
armé.

+ « +

Den nya regeringens första och viktigaste åtgärd var att
skaffa landet fred. Det borde gå som en dans nu, sedan man
avlägsnat den konung, som genom sin halsstarrighet ensam
bar skulden för kriget. Man hade ju i den beundrade Adler-
sparreska proklamationen utlovat, att England skulle värdera
ett folk, som bröte sina bojor; »Frankrikes och alla århundra-

kämpade han energiskt för att lag och rätt skulle hållas i helgd. Som
människa var han finkänslig och ömsint. Förlusten av hans första
hustru höll på att alideles bryta ned honom. En hans vän berättar,
att han »ej såg något annat radikalmedel än att skjuta sig ett skott
för pannan, vilket han skulle göra, om han ej hade barn». »Mera be-
stört och tillintetgjord har jag sällan varit», skriver hans son två år
efter moderns död, »än då vår ståtlige far kom oss till mötes krokig
och mera lutande än någon 80-årig gubbe.» Gustav Wathier Hamilton
var då ännu ej fyrtio år. Så småningom repade han sig emellertid,
men riktigt fri från sin hypokondri blev han aldrig.
