TILL KAMP MOT NJUTNINGSLYSTNADEN! 195

plikta, fick två söndagar sitta i stocken. Samma straff
drabbade de felandes föräldrar eller husbönder, därest de
»genom flathet och försummelse» gjort sig medskyldiga.
Soldater voro dock undantagna även från detta förbud,
ty — heter det i förordningen — »med dem är det en hel annan
beskaffenhet».

De nya pålagorna ingåvo folk farhågor för ännu flera, och
beskäftiga pratmakare satte i gång rykten om att det skulle
bli skatt på barn, vaggor, skägg och en del andra ting, som
näppeligen kunde räknas vare sig till lyx- eller till njutnings-
medel.

År 1756 höjdes bland både regering och ständer var-
nande röster mot det överhandtagande överflödet, isynner-
het i mat och dryck. Särskilt talade riksrådet Löwenhielm
sig varm för nödvändigheten att leva sparsammare och minska
behoven. Den föreställningen, att var och en kunde få leva
så, som han hade råd till, måste arbetas bort. Löwenhielm
yrkade därför på kraftiga åtgärder för att hindra både in-
försel och bruk av sådana överflödsvaror som kalfe, te,
fina viner och sydfrukter. Ständerna kommo också överens
om att förbjuda importen av både dessa och en mängd andra
överflödsvaror. Ja man gick så långt, att man utsträckte
förbudet även till kopparstick samt statyer och byster av
alabaster och gips. Ur vilken synpunkt så skedde må läm-
nas därhän.

En mer än hundraårig erfarenhet hade dock nu hunnit
lära regering och ständer, hur föga förbudslagar i själva
verket förmådde uträtta mot begäret efter vällevnad och
bekvämlighet. Riksdagen vände sig därför till konungen
med den anhållan, att han ville vid alla tillfällen >med onåd
utmärka all yppighet och överflöd> såsom en säker orsak till
rikets ruin. Och till riksråden uttalade ständerna den önskan,
att de måtte förelysa ämbetsmännen med exempel av »tarv-
lighet och återhållsamhet». På detta sätt hoppades ständerna
vid sin nästa sammankomst få bevittna det sällsynta skåde-
spelet av »ett allvarsamt och sparsamt folk, som dock genom
idoghet och handel sig dageligen förkovrade».

Verkningarna av de många förbuden blevo ej heller, vad
regering och ständer önskat. Visserligen försvunno de för-
bjudna varorna från tullverkets längder, men icke förty funnos
