KARL XV SOM KONUNG OCH MÄNNISKA, 143

under de sista månaderna av hans liv hotade att överväldiga
honom, yttrade han stilla till sin förkrossade omgivning:
»Jag lider vad jag förtjänat; jag har gjort upp min räkning
med Gud, och jag tror, att jag fått förlåtelse.> Han uttalade
den bestämda önskan, att landssorg ej skulle påbjudas efter
honom, och att varken sorgkantat eller personalier skulle
förekomma vid hans jordande. »Jag har ju ingenting gjort»,
tillade han.

Ej behöver man vara bekajad av några idéer om kungliga
privilegier på det erotiska området för att förstå, hur ojäm-
trörligt mycket svårare än för vanliga dödliga frestelserna
måste ha varit för den lidelsefulle prins, som en gång skulle bli
konung, omgiven som han var av sköna kvinnor, som blevo
salldeles galna» i den vackre ynglingen med kunglighetens
glans omkring sig, och som ingenting högre trängtade efter än
att få falla i hans armar, ja som sägas ha sökt honom minst
lika mycket som han dem.! Man kan omöjligen, om man vill
vara rättvis, döma honom på samma sätt som en vanlig
yngling, omgiven av det skydd, som ett enkelt och lyckligt
borgerligt hem ger. Man kan ej blunda för denna skillnad,
hur högt man än skattar en konung, som även i sitt enskilda
liv är ett föredöme för sitt folk.

Kungliga personer kunna ju blott i undantagsfall inom
äktenskapet finna den lycka, som där är beskärd dem som få
följa hjärtats röst vid valet av maka. Karl XV:s gemål,
prinsessan Lovisa av Nederländerna, var dotterdotter till den
sköna drottning Louise av Preussen, den ädla kvinna, som
fick lida så mycket, då Napoleon I med järnhäl förtrampade
hennes land och behandlade henne själv med hånfull över-
lägsenhet. Genom en sträng uppfostran i barndomen hade
drottning Lovisa blivit till den grad blyg, att man vid offent-
liga tillfällen nästan kände medlidande med henne, därför
att hon var tvungen att representera. Hemmet var hennes
värld. Där var hon den goda husmodern. Där var hon

1 Rätt vältaliga i sin genre äro de bedyranden, kammarherre Claes
Lagergren i sina ovanligt roligt ach livfullt skrivna memoarer citerar
efter »en högt aktad kysk gammal dam», som haft sin ungdomstid
under kung Karls glada dar. Hon kunde garantera, »att hennes dygd
var osudlad — och den satte hon mycket högt — men hade Karl XV
givit henne en vink, så hade hon ej kunnat stå honom emot.>
