464 SAMMANHÄNGANDE KAPITEL.

tunna, nästan vita manen fuktig av ansträngningen att
hålla sig uppe, satt han i sin gamla brunrutiga nattrock och
hörde på. Brevet var sakligt, återhållet, nästan kallt i sin
torra framställning, men han snyftade under läsningen och
snöt sig oupphörligt. Då Greta slutat, gick han in i det andra
rummet och återkom, klädd i en gammal svart nattrock
med vit halsduk som till frack. Han ville på sitt stilla sätt
hedra henne, som han snart skulle följa i döden.

Siri von Essen begrovs i Stockholm i sina föräldrars grav.
Tidigt på morgonen dagen före hennes begravningsdag kal-
lade Strindberg sin dotter Greta till sig. Han satt vid skriv-
bordet med ryggen åt henne och frågade, om barnen skulle ha
något emot, om han ”skickade en krans till Mammas grav”.
En större glädje kunde han inte ha gjort lilla Greta i hennes
sorg.

Men när den solbelysta kransen, bunden av lager och liljor,
gungade på hennes kista, fladdrade två tomma, vita siden-
band i vårblåsten. Vad menade den tyste givaren? En ut-
plånad skrift? En osynlig inskription? Vad menade hans
vita liljor? Hade han frikänt henne?»

Strindberg och Frida Uhl.
Sid. 528 st. 2.

Första gången den tjuguåriga Frida Uhl såg den 23 år äldre
August Strindberg, skalden som hela Berlin talade om, var
en januarikväll 1893 på en bjudning hos en rik litteratur- och
konstälskare i trakten av Tiergarten. Värden höll öppen taf-
fel och hade öppen portmonnä för alla möjliga begåvningar
och bohemer inom konst och litteratur. Frida Uhl har själv
skildrat sitt första intryck av den märklige diktarfursten:
»En hög, dyster gestalt, iförd en slängkappa — han är näm-
ligen just i färd med att säga farväl till värdinnan. Som en
skrovlig grå klippa står han där. Stengrå är kappan, sten-
grått håret; som av grå sten är det mäktiga huvudet, grå
irrande ögonen, grå de ihåliga kinderna. Flygande holländaren!
Jag kan inte vända mina ögon ifrån honom., Så bli de av
värdinnan föreställda för varandra. »Fröken Uhl från Wien
