INOM KLOSTERMURAR. 289

blir honom för stark, skall han fly högt upp i klocktornet
och låta blicken glida över de plöjda åkerfälten bort till hem-
bygdens kära berg och skogar.

x x
x

Allt är förvandlat i den unge riddarens liv. Ännu är det
mörka natten, när sovhusets klocka kallar klosterbröderna
till dagens första gudstjänst. Snart klappra deras steg ut-
efter de stenlagda gångarna, och i en lång rad skrida tunga,
oformliga gestalter i kåpor med spetsiga hättor fram över
klostergården. Ännu sömntyngda och med tänderna klapp-
rande av köld träda de i procession in i den kalla, mörka
klosterkyrkan, där endast högaltaret står i ljus. »Som ett
brus av stora vattem, än stigande, än fallande, tränger ge-
nom mörkret det dova mumlet av »Pater noster» och »Ave
Maria» i växling med den entoniga psalmsången, och där-
emellan läsas stycken ur den heliga skrift och helgonberät-
telser.

Så går hela dagen under andaktsövningar, omväxlande
med arbete; så går år efter år. Regler är det här för allting,
regler för hur man skall lägga sig och hur man skall stiga upp,
regler för hur man skall hälsa och tala, regler för bordsskick
liksom för andaktsövningar; dräkten är bestämd av regler
liksom maten. Enformigt flyter livet fram inom de tjocka
klostermurarna, enformigt men också lugnt och utan ängs-
lan för krig och omstörtningar, varav världen där ute skakas.

Skall den unge riddaren i längden kunna härda ut i detta
enformiga lugn? Skall hans livslust till slut ta överhand,
när tankarna flyga ut över ängar och skogar, ut till jakt-
marker och till riddarborgarnas stolts jungfrur? Skall man
en vacker vårmorgon, när solstrålarna hoppa och dansa där
ute i klosterträdgården, finna munkens cell tom och den
forne riddaren bli ett nytt exempel till så många andra på hur
svårt det är att döda livsglädjen? Eller skall han förvandlas
till en stilla, undergiven Guds tjänare, som kanske en gång på
gamla dagar kan blicka tillbaka på sitt liv med samma käns-
lor som den gamle munk, vilken tackade Gud för att han över
sextio år fått bo i ett kloster. »Medan jag», skriver han i sin
dagbok, »ser denna världens store störtas i olycka, är jag,
Gud vare lov, trygg i min lydnad och glad i mitt armod.»
