140 SVERIGE BLIR ANFALLET, MEDAN KONUNGEN ÄR BORTA.

kulor. Hans Maj:ts silver med kistor bars ock upp uti Kongl.
palais” stora sal.s

Helt oförhappandes infann sig nu efter en längre tids
bortovaro kapten Anders Rålamb i svenska lägret för att
slåss för sin kung. Han hade en vacker dag försvunnit där-
ifrån lika plötsligt, som han nu kom tillbaka. Den hetlevra-
de karolinen hade nämligen blivit så förargad över att en
yngre kamrat fått tur som kapten före honom, att han kastat
fullmakten på elden och »retirerade sig ifrån Warnitza by,
där kongen hade sitt huvudkvarter, till staden Bender, varest
han klädde sig i turkisk dräkt och under hela året ej visade
sig hos kongen. Han lät sitt skägg växa efter turkarnes bruk,
stod flera gånger med sin tobakspipa i sin port, då kongen
red dageligen förbi och kände igen honom — men ingendera
hälsade. Konungen sade till baron Gabriel Ribbing, seder-
mera general-löjtnanten: ”Rålamb är ond på mig och är nu
Turk.” Emellertid lät kongen betala honom till Bender sin
fulla lön vid varje månad, utan att denne därför varken tac-
kade, mindre gjorde tjänst, utan skrev för att roga sig en
stor glosbok på latin, turkiska, svenska och fransyska.»

Det var, som synes, en stursk herre, Anders Rålamb. Hans
häftiga sinne hade en gång förut fått sådan makt med honom,
att han rök på sin regementschef framför fronten; och av
den anledningen fick han sitta i arrest, tills bataljen vid
Pultava gick lös. Då återfick han sitt befäl och skötte det
så duktigt, att kung Karl själv vitsordade, att han därmed
gottgjort sitt subordinationsbrott. Vilket inte vill säga litet,
så sträng som Karl XII var med disciplinen. I slaget vid
Pultava blev Rålamb svårt sårad av en muskötkula, »som
fastnade i vänstra käftenm», så att han blev medvetslös för
tre dygn. När han vaknade upp, »såg han sig ligga på en
bondvagn med litet halm till säng och ett par oxar, som dro-
go. Det var dåvarande ryttmästaren Ture Bielke, som,
själv sårad, »låtit kasta honom på denna vagm. <DOch nu
var han på väg till Bender. Av blessyren fick han »för resten
av sin livstid ett stort ärr, fast skinn och kött sedan över-
växter.

Emellertid, när turkarne började uppträda hotfullt mot
svenska lägret i Warnitza, vädrade Anders Rålamb en skarp
