280 EN STORHETSTID FÖR VÅR ANDLIGA KULTUR.

Jag skriver, aj jag föll — kom Björkman,! hjälp mig opp!
Aj, aj, jag tog ett knävels hopp.

Vad felas? — ack en storm! — se hyttan står på ända:
pulpeter, böcker, glas med mig på näsan vända.

Uti mitt lilla hus ett Babel målas av.

Mitt bläck kring mina tio fingrar

i femton svarta floder slingrar,

där alla mina rim bedrövligt gå i kvav.

Fort, Björkman, luckan tilll Se sjön från gluggen frusar.
Förskräckt och kall och våt jag ur min hytta rusar.
Ur vägen, skeppssekter! Aj, aj, det bär på sned.

Vi asa bägge två på ändan bort i led.

”Bevars', skrek vår sekter, ”så skutan börjar skakal”
och for på samma väg med samma skjuts tillbaka.
Två ben förmå ej mer att bära rätt en kropp.

Jag äntligt kröp på däck på alla fyra opp.

Kapten ur en basun här ropar: ”Bärga, bärga!”
Matroser storma kring på däck, i vant och rår;

de skrika och de dra, de slinta kull och svärja.

Som piskor varje stump kring deras öron slår.

I tacklen skott på skott av slitna segel höras,

och pumpar under däck med långsamt gnissel röras.
Var våg, som vältrar fram, tycks öppna oss en grav:
än kastas vi åt skyn, än hotas vi med kvav.

Vår uppsyn, luften lik, förkunnar skräck och fasa.
De grymma vädrens barn från alla världens rum
kring djupets vilda rymd med bistra läten rasa

och spruta himmelshögt ett snövitt bubbelskum.

Ett svart, förfärligt moln en faslig natt oss tyder.
Vårt skepp, i svallen vräkt, ej rodret mera lyder.
Var bjälke under oss ger svikt med långa brak,

och Finland vältras nu för vind och våg som vrak.

Denna här beskrivna stormen förföljde oss hela 24 tim-
mar och var så mycket vådligare, som han bar gerad? åt
Skottlands klippor tillbaka. Stormbönen lästes om aftonen
på våra knän, och order utdelades, att intet öga skulle slutas
den natten. Timmermännen stodo städse färdige att lyfta
yxan mot masterna. Stängerna hotade varje ögonblick att
falla oss över huvudet, och man hade möda nog att hålla
sig fast på stället.

Följande middag lindrades vädret något litet, men endast
för att hämta nya krafter. Elementerna tycktes ha sam-
mansvurit sig mot oss. Hela sex veckors tid ansågo vi en
måttlig storm för en lycka — så vana voro vi vid de hårda.»

! Skeppsprästens uppassare. — ? Raka vägen.
