32 HATTARNE OCH RYSKA KRIGET.

och härsket fläsk, salt kött eller sill till föda. Döden skördade
de flesta sjuka.

Fodermagasinerna voro otillräckliga. Kavalleriet kunde icke
med en svag ration havre om dygnet underhållas. Så länge
något granris uti backarna var att tillgå, blev den hackad och
till hästarnas föda använd. Men därpå var icke heller till-
gång, så att hästarna, drivna av hunger, förtärde sina krubb-
streck, krubbpålar och åto upp lädret å varandras sadlar,
om de ej bevakades. De voro så utmattade, att om på fält-
vakterna man satt till häst mer än !/2 timma, dignade krea-
turet ned under ryttaren.»

I Stockholm gick man och skämdes över arméns beteende,
och skammen trängde ned genom alla lager av befolkningen.
Plomgren, den bekante Hattchefen, mötte en dag en gammal
gumma med en korg på ryggen och frågade henne, vad hon
hade i den. »Armén i Finland», blev svaret. Då han undrade
vad hon kunde mena, tog hon korgen av ryggen och visade
honom en handfull kräftor, som hon med en föraktfull gest
slängde ifrån sig.

Allmänt sades det, att Lewenhaupt hade förlorat förståndet,
och att han darrade som ett asplöv vid minsta tal om att
fienden var i närheten. Förbittringen mot den förut så av-
gudade mannen var gränslös. Då ryktet började förmäla,
att han snart skulle komma tillbaka från Finland, var Skepps-
bron dagarna i ända fylld av uppretade folkmassor, som vaktade
på honom. »Alla fönster mitt emot äro så fulla med folk, så
det är faseligt>, skriver Karl Gustav Tessins hustru, soch alla
pojkar och käringar bära småsten hos sig, som de vilja stena
honom med, när han kommer i land.»

Till slut hade han också dokumenterat sin oduglighet så
grundligt, att regeringen vågade sig på att hemkalla den nyss
så mäktige lantmarskalken och tillsammans med honom
Buddenbrock. För efterträdaren i befälet, Bousquet, åter-
stod ingenting annat än den tunga uppgiften att underhandla
med fienden. Väl erbjöd han sig själv i krigskonseljen att
med sin avdelning gå i spetsen mot fienden, om man ville
besluta sig för anfall, men de andra generalerna vågade
icke längre lita på manskapet.

Den 24 augusti 1742 undertecknades kapitulationen
i Hälsingfors, enligt vilken svenska hären utrymde Fin-
