266 ERIK XIV.

Vår käre son och menige Sveriges rike till gagn och för-
del i längdem. Men utan dylik förvissning ville han icke
göra »en så stor bekostnad». Han varnade sonen för att
ta saken så sangviniskt och »lägga sig för mycket hårt på
det som ovisst är, ty det kunde draga med sig gagnlösa
utgifter i form av »en svår förtäring och penninge-spille».
I ett brev av den 9 juni 1559 beder den gamle sin son
sav en trohjärtad faderlig mening och för Jesu namns
skull, att», som han säger, »du sådan oviss handel icke
ville lägge så mycket på sinnet utan ställa saken i den
Allsmäktiges händer och av hjärtat bedja honom om det,
som nyttigast kan vara, och att du icke ville göra där
uppå vidare förgävlig omkost, förrän du får se, huru Gud
vill hava't och laga't.»

Emellertid lyckades Erik övertala sin broder Johan att
resa till Elisabet som böneman. Med den gamle konun-
gens bifall gav sig prinsen i väg på sommaren 1559 med
ett lysande följe. Han blev av drottningen mottagen med
mycken ståt och utsökt artighet. Men därvid stannade
resultatet även av denna beskickning, och drottningens
svar till Johan blev blott det vanliga på frierier till henne:
att hon icke ville knyta äktenskapets band med någon,
som hon ej sett. Men då Johan framkastade förslaget, att
hans broder själv skulle fara över till England, sökte hon
på allt sätt förekomma detta.

När Erik emellertid fick vetskap om den tillbeddas Svar,
tydde han det som en önskan, att han skulle komma och
visa sig i all sin glans. Men hans gamle fader var mera
skarpsynt. Han fick från föremålet för Eriks ömma låga
ett brev, som den sköna skyndat sig att författa, när hon
fick höra, att hennes friare tänkte i egen person besöka
henne. I detta brev, som var skrivet på latin, bad hon
konung Gustav avråda sonen från den tillämnade färden.
Men Erik, som var blind som en spelande tjädertupp, ville
tyda brevet som ett skämt. Då anförde hans fader själva
orden i Elisabets brev, varigenom »denne handel är med
skickelighet och fogeligen! avslagen», såsom den gamle ut-
tryckte sig. »Vi förundre Oss ock», skriver han, »att du

1 På ett passande sätt,
