OLOF DALIN. 227

var envis och självklok: allt som lunorna! togo honom, satte
han ett par långa, fördärvliga sporrar i sidan på kreaturet,
så att blodet spratt ut. Därpå kunde ej annat följa, än att
hästen gjorde en gång ett snedsprång, så att Jerker tumlade
i ett dike och bröt av sig lårbenet. Aldrig kunde han se'n
stiga på Grållen. ”Det tänkte jag väl', sade Ivar — det var
Jerkers bror, som gått och väntat på denna lek —, håll nu
till godo, Jerker! Styrbjörn och jag ha nog gått i fruktan, att
du skulle rida oss omkull: se här, vi äro alldeles nedstänktel”

Därpå tillägnade sig Ivar den goda hästen, som gick täm-
ligen spak under honom. Men Ivar var något fallen för
skrock: han hängde skator över hästen i krubban att avvärja
krank? och gjorde helgedomar av en hop vidskepliga mar-
lockar? i manen, varav hästen mådde värre än av gasten;
därtill förmante han ock lilla Sigge, sin son. Pilten hade lust
att rida: han var redan god buss med Vallacken? och färdig
i sadeln, innan han nå'nsin fick lov att stiga på Grållen.
Men Styrbjörn, farbror hans, som såg gossens handlag, gick
och log och tänkte göra honom ett spratt. Styrbjörn visste
väl, vartill Grållen dugde; han ville äga honom själv.

Då Sigge skulle rida, såg Styrbjörn efter donen, om allt
var i sin riktighet, och smög så oförmärkt en gammal sporre
under sadeln. Sigge lille var inte väl till häst, förrän kampen
begynte göra satls på sats, så att hatten flög av ryttaren.
Han grät och var glad, att han fick stiga av en stund. ”Far-
bror', sade han, ”jag rider på Vallacken så länge, medan I
kommen Grållen till gångs. Jag vill ömsa om och stundom
rida på den ena, stundom på den andra.” — ”Ja väl, lilla vän”,
sade Styrbjörn, ”men därföre bör hästen intet vårdslösas och
få oseder. Han bör åtminstone känna sin herre. Här upp
ännu en gång och var karlavulen! Sigge steg till häst igen,
gjorde kors för sig, som hans mor hade lärt honom, och klämde
till det bästa han kunde. Men Styrbjörn gav Grållen en dryg
snärtsläng; vips, därmed var det gjort! Kampen slog bakut
och gjorde så mäktiga språng, att Sigge tumlade långa stycket
bort i en damm. Styrbjörn tog sig en trumpen uppsyn och
bannades men log i sitt sinne, och efter den stunden tordes

! Nyckerna. — ? Sjukdom, påförd av trolldom. — ? Tovigheter i
manen, vilka enligt folktron skulle ha förorsakats av maran. —
t Polen.
