LOVE ALMQUIST. 273

kyssa någon flicka, och hade för övrigt ganska litet rest på
ångfartyg.»

Allteftersom händelserna utvecklas, mörknar herr Hugos
anlete mer och mer; och när man kommer till sergeantens
och »Widebeckskans» fyra nattläger mellan Arboga och Marie-
stad, finner han sin moraliska plikt bjuda att avlägsna da-
merna i sällskapet. Och sedan bryter åskvädret löst: »Aha»,
utropar han, är detta nu lösningen på den stora samhälls-
knuten; är det på detta sätt, ”mänskligheten skall räddas i
sedligt avseende'? Har någon skruv nu till julen gått lös
i Richards huvud? — Jag tar alldeles min hand ifrån Richard;
jag emanciperar mig från den människan. Mig får han inte
mer blanda in i sina historier. — Vad skall nu min gudfruk-
tige vän i Lund, vad skall hela Värmland, ja hela Sverige
tänka om mig och Richard?»

När man kommer till slutet på »Det går an», blir den ädle
hovmarskalken ännu ursinnigare på »glasmästardottern». Är
det skick och fason, att »samma dag hon begrov sin moder,
skickar hon bud efter sin kurtisör, för att ta honom till sig
i huset! Den otäckan! — Icke en gång en så allvarsam
händelse som en moders död kan ett ögonblick lägga band
på hennes lustarl»

Men allra värst blir hans sinnestillstånd, när han får veta,
att Flabbe skrivit en tidningsrecension av boken och tagit
parti för författaren. Ohyggligt är det för den bålde hovmar-
skalken att höra omdömen sådana som detta: »Vilken vänligt
skön själ är icke denna glasmästardotter, det naiva, över den
dumma konvenansen och fördomen höjda naturbarnetl»
»Är ni besatt, kolskrivareb utbrister han. »Kallar ni en slik
person för en skön själ, ett naturbarn?» |

Och när han hört slutorden i recensionen: »Emellertid är
det säkra, att författaren menat ingenting samhällsstörande,
utan samhällsförbättrande och förlyckligande», då har herr
Hugo Löwenstierna nått kokpunkten och skaffar sig luft i
fula ord, som avslutas med: »Herre, ni är ett . .. Men jag är
en förnäm man, och förnämt folk äro aldrig ohövliga. Jag
tar alla närvarande till vittnen, att jag icke kallat er för ett
får, så mycket ni än retar folk att ge er den benämningen.»
För övrigt delger han kolskrivaren sina betänkligheter mot
att vidare hysa honomi ett hus, där det finns unga fruntimmer.
